45 
Personalia. 
Plantør H. Jacobsen ved Hæsede Planteskole, et af Forenin- 
gens ældste Medlemmer, fejrede d. 1. Novbr. 1887 sit Halvhundred- 
aarsjubilæum som Plantør ved Gisselfeldt Kloster. Enhver, der 
hår besøgt Hæsede, vil være bleven forbauset over den Rigdom af 
Planter, der findes i Jacobsens Have midt inde i den store Skov, 
og den Frodighed, hvormed de alle staar til Trods for den ringe 
Plads, der kan afses til hver enkel. Men dette Resultat opnaas 
ogsaa kun ved J.s store Kjærlighed til Naturen, som har aflokket 
hver Art dens særegne Krav til Livet og opfyldt disse Krav 
gjennem en stadig omsorgsfuld Behandling. Fra en ringe theoretisk 
Fordannelse har J. arbejdet sig frem ved ihærdig Flid til grundige 
botaniske Kundskaber, som sætter ham i Stand til selv at be- 
stemme de Planter, han modtager fra de forskjelligste Hjemsteder, 
og de Træer og Buske, som i den forløbne lange Aarrække er 
udgaaet fra Hæsede Planteskole i et større Antal, end fra nogen 
anden lignende Institution i Danmark, have derfor ikke alene 
Ord for at være velbehandlede og i kraftig Væxt, men tillige for 
at være rigtig benævnte. Det er dog ikke alene Dygtighed og 
Flid, men maaske endnu mere den store Beskedenhed og varme 
Interesse for sin Gjerning, der har skaffet ham de mange Venner, 
som paa hans Højtidsdag kappedes om at vise ham deres Er- 
kjendtlighed, og som alle haabe, at hans Helbred endnu i mange 
Aar maa tillade ham at fortsætte sin fortjenstfulde Virksomhed. 
Den 20. Marts 1887 døde Didrik Ferdinand Didrichsen, fhv. 
botanisk Professor ved Kjøbenhavns Universitet. De, der kjendte 
denne Mand, ville indrømme, at det er en vanskelig Sag at skrive 
en Karakteristik af ham, paa Grund af de ejendommelige Mod- 
sætninger, der fandtes hos ham, baade som Menneske og som 
Videnskabsmand og paa Grund af den Mangel paa Overensstem- 
melse mellem Resultatet af hans Livsgjerning og det, han ifølge 
sine Evner vel egentlig kunne have udrettet, om han havde været 
i Besiddelse af tilstrækkelig Karakter og Villie. Der er fældet 
meget nedsættende Domme .over ham, men det turde dog vist 
forholde sig saaledes, at de fleste af dem, der senere og tildels 
med Rette brød Staven over ham, have haft en Periode, hvor de 
anerkjendte ham og have haft botanisk Udbytte af at forhandle 
med ham. Dette gjælder dog næppe den yngste Generation af 
Botanikere, som kun have kjendt ham i det Afsnit af hans Liv, 
da han egentlig for længst havde opgivet Studiet af Botaniken og 
væsentligt syslede med sproglige og historiske Æmner af meget 
forskjellig Art, den Periode af hans Liv, der jo desværre tillige 
var den, i hvilken han skulde repræsentere sin Videnskab og i 
Følge deraf befandt sig i en fremskudt Stilling, som naturligvis 
kun gjorde Mislighederne end mere iøjnefaldende. Hans udprægede 
Ængstelse for at stille sig offentlig frem og tage imod Kritiken 
gjorde, at hans Forfatteraare efterhaanden fuldstændig tørrede ind 
i samme Forhold som man paa Grund af hans Stilling ventede at 
han skulde lade høre fra sig. Han drev det i denne Henseende 
saa vidt, at han i Aarevis gik med 4 kobberstukne Tavler i Lommen 
til et morfologisk Arbejde over Græskimen, som der bare manglede 
