SEE 
Punkter, saavel som om mange andre, foreligger der en voluminøs 
Literatur, og baade Kemikere, Fysiologer og Histologer have i 
lange Tider forgæves brudt deres Hoved med at finde Løsningerne. 
Dette gjælder ogsaa det Spørgsmaal, som her kortelig skal berøres, 
og i Anledning af hvilket den Afhandling, som nævnes i Spidsen 
for dette Stykke, er skreven, nemlig den, som det synes, evig unge 
Intussusceptions- og Appositionsteori, Læren om Cellehin- 
dens Væxt ved Indlejring af ny Molekyler eller ved Paalejring 
af dem. 
Den nuværende Tilstand indenfor Histologien, som angaaende 
dette Spørgsmaal i nogle Aar har været i Hvile, turde være den, at 
medens Dippel, Pichi og Zimmermann synes at indtage en noget 
intermediær Stilling, bekende Schimper, Pfitzer, Schmitz, 
Meyer, van Wisselingh, Sanio, Strasburger, Baranetzky, 
Klebs og Noll sig til Appositionslæren, og til denne har af vore 
Forskere ogsaa Rosenvinge sluttet sig, hvorimod Leitgeb, Wille, 
Russow og Mikosch holde sig til Intussusceptionslæren. 
Betragter man de i Tidens Løb, siden Någeli i 1858 opstillede 
sin berømte Teori om Stivelsekornenes Væxt, fremkomne Afbild- 
ninger. af fortykkede Cellehinders Tværsnit, vil man sé, at der 
ofte er en ikke ringe Forskjel i den Maade, hvorpaa det mikro- 
skopiske Billede er opfattet og tegnet; især er dette iøjnefaldende, 
naar samme Præparat undertiden er afbildet og diskuteret af flere. 
Sejbast af Apocyneer, Marvceller af Clematis, Trakeiderne i Conifer- 
vedet, men fremfor alle den netop herved saa berømte Caulerpa 
ere Objecter, som atter og atter have tjent til Studium; man 
sammenligne nu exempelvis Caulerpa-Figurerne hos Dippel 
[Neuere Theorie tuber die feinere Structur der Zellhulle, 1878, 
lste Abhd., Taf. I, Figg. 1—9, og Taf. II, Fig. 15] med de tilsvarende 
hos Strasburger [Bau u. Wachsthum d. Zellhåute, 1882, Tab. I, 
Figg. 1—10], og man vil finde, at medens hin tegner Lagene i 
Membranen som ikke meget skarpt adskilte og ai forskjellig Lys- 
brydning, ligne de hos denne (og opfattes her ogsaa som) ensartede, 
skarpt adskilte ,,Lamellerf, hvoraf et større eller mindre Antal 
atter ved stærkere fremtrædende Linier (,,Kontaktflader”) gruppevis 
karakterisere sig som Lamelkomplexer eller ,,Lag”. Aarsagen til 
en saa forskjellig Opfattelse er ikke let at udfinde; mulig have 
forudfattede Meninger om Analogier med Stivelsekornene, hvis 
Bygning i forbigaaende sagt ogsaa er bleven forskjellig opfattet, 
haft deres Del deri. Å priori synes Appositionsteorien paa Grund 
af sm Simpelhed den antageligste, og en stor Mængde Tilfælde 
(af færdig dannede Membraner) lade sig uden videre forklare 
herved, et enkelt endog, synes mig, med tvingende Nødvendighed; 
jeg sigter til de bekjendte, meget tykvæggede Sejbastceller hos 
Taxus med indlejrede Kalkoxalatkrystaller, hvor de secundære 
Lag, som imidlertid godt selv kunne antages at fortykke sig gennem 
Intussusception, utvivlsomt ved deres Dannelse paalejres de 
tidligere. Men i Følge adskillige foreliggende Iagttagelser (f. Ex. 
Willes Pollenstudier) synes Intussusceptionsteorien heller ikke at 
kunne lægges tilside endnu. 
Spørgsmaalet om Cellemembranens Tykkelsevæxt er altsaa 
trods sin Ælde dog stadig aktuelt, og Gangen i Krabbes oven- 
nævnte Undersøgelser er i Hovedsagen kortelig denne. 
Efter en kritisk Indledning, væsenlig berørende Strasburger 
og Wiesner, i hvilken Forf. gør' opmærksom paa, at man 
egenlig med Urette har villet gøre Nigeli ansvarlig for en Theori 
om Cellemembranens Væxt ved Intussusception, hvorom Någeli 
