125 
dem. For de ældre Palæontologer i dette Aarhundredes Begyn- 
delse, stod det ikke klart, om man her havde med Bregne- eller 
Palmestammer at gjøre. Selve Bladene kjendes ikke; kun Stæng- 
lerne, som ere mere eller mindre tæt bedækkede med Rester af 
de affaldne Blades Stilke, ere hidtil fundne. Af de Planterester, 
som her skulle omtales: Tubicaulis Cotta og nærstaacnde Former, 
maa henføres til Bregnerne blev bestemtere udtalt af Bernh. Coita, 
der i sin Afhandling: Die Dendrolithen in Beziehung auf ihren 
inneren Bau. 1832. gav den første mere udførlige Beskrivelse af de 
ved Chemnitz fundne fossile Stængler, men da dette i adskillige 
Henseender dygtige Arbejde indeholder flere Fejlsyn og efter den 
stærke Udvikling, som Plantepalæontologien i de sidste tre Aartier 
har gjennemgaaet, nu måa anses for forældet, hår Prof., Dr. G. 
Stenzel i Breslau gjenoptaget Undersøgelsen af den Cottaske Slægt 
Tubicaulis og de sig om den grupperende Former, som herved 
have faaet en udtømmende og tidssvarende Behandling i morfo- 
logisk og saavidt gjørligt i anatomisk Henseende. Disse Plante- 
stængler, hvoraf nogle ved deres Størrelse kunde friste Under- 
søgeren til at antage dem for Stammer af Bregnetræer, bør efter 
Stenzels Tydning anses for Rodstokke af urteagtige Bregner og 
er vistnok voxede i lodret Stilling; de stemme nemlig overens 
med de nulevende urteagtige Bregner i Henseende til den tykke 
Bark og i det Forhold, at den nederste Del af de affaldne Blades 
Stilke blive siddende paa Stængelen og have samme Varighed 
som denne, der aldrig som .de træagtige Bregners Stammer viser 
tydelige Bladar af bestemt Form. Ligeledes mangle de det for 
de træagtige Bregner karakteristiske sklerenkymatiske Væv, som 
omgiver disses Karbundter og bidrager såa væsentligt til at give 
Stammen Stivhed og Fasthed. Da Bladpladerne ikke kjendes 
for nogen af disse Formers Vedkommende, ere Karaktererne for 
Slægter og Underslægter hentede fra Stængelkarbundtets Form, 
medens Arterne hyppigst skjelnes ved Bladstilkens Form, som ses 
af Tværsnittet og ved dens Karbundts Bygning. Bladstilkresterne, 
der ved deres Tykkelse hos nogle af disse Former synes at antyde, 
at Bladene her have havt meget ”betydelige Dimensioner, adskille 
sig fra de træagtige Bregners Bladstilke ved at de nede ved Stæn- 
gelen i Regelen ere forholdsvis tynde, men højere oppe tage. be- 
tydeligt til i Omfang. Morfologisk mærkelig er Forekomsten "af et 
Skud i Bladhjørnet hos Slægten Zygopteris; muligvis har dette i 
Lighed med det hos Ophioglossum fra Bladet udgaaende Organ 
baaret Sporangierne, hvoraf dog intet Spor er fundet. I biologisk 
Henseende frembyder en: Art af samme Slægt, Z. scandens, den 
Ejendommelighed, at dens Stængler findes siddende tæt omgivne 
af Rødderne paa de store fossile Stammer, som gaa under Navnet 
Psaronius. 
De i Afhandlingen omtalte urteagtige Bregnestængler, som 
ere af meget forskjellige Dimensioner, men alle forsynede med mere 
eller mindre tæt siddende Rester af Bladstilke, ere fundne i Lag, 
der høre. til meget forskjellige Jordperioder. Saaledes optræder 
Slægten Asterochlaena allerede i den devoniske Periode og Slægten 
Zygopteris i Bjergkalken; i den egentlige Stenkulsformation blive 
saadanne Former hyppigere, de naa deres største Talrighed i den 
Permiske Formation og ere endnu. i Triasperioden ikke sjældne. 
Ogsaa i Tertiærtiden findes lignende Bregnestængler, hvis Blade 
ikke kjendes; i anatomisk Henseende stemme de imidlertid temme- 
lig nøje overens med Stængelen hos Osmunda regalis og man har 
derfor givet dem Slægtsnavnet Osmundites. 
C. Bartholin. 
