160 
Museumsinspecteur Kiærskou holdt følgende Tale for 
Fædrelandet : 
Vi fødtes i et lille Land, 
Kun snevre er dets Grænser, 
Ei langt der er fra Strand til Strand 
De Store knapt os ænser. 
Men denne Plet vi have saa kjær; 
Thi der vi ere jo hjemme. 
Om end vi færdes fjernt eller nær, 
Vi kan ikke Danmark glemme. 
Hos os der kneiser knapt et Fjæld, 
I Skov ei Bamsen brummer; 
Men Blomster gro ved Kildevæld; 
Mod Kysten Bølgen skummer. 
Vi elske vort Hjemlands skjønne Strand; 
Vi elske dets lyse Skove. 
For os end ikke det bedste Land 
Med vort tør en Rangstrid vove. 
Og dette Land har fostret os, 
Og skjermet os som Spæde, 
Og lært os byde Løgnen Trods, ”- 
Som vil os søndertræde. 
Vort Sprog det har os paa Læben lagt, eg 
Hvori vi til Herren bede; 
Til det at værne af al vor Magt 
Vi stedse vil være rede. 
Vort Modersmaal er skjønt og prud; 
Det eier hele vort Hjerte. 
I det vi juble Glæde ud; 
I det vi tolke Smerte. 
Vi synge end: Ve det usle Drog, 
Som ei vil sin Mo'er forsvare 
Som ikke elsker sit eget Sprog 
Og ei det værner i Fare. 
Den første Gang vi sang de Ord, 
Da følte vi saa ganske, 
At vi var Børn af samme Mo'er, 
At vi var Alle Danske. s 
For Danmark at offre Liv og Blod 
Vi dengang var Alle rede 
For Danmark med Tro og ærligt Mod 
Vi Alle som een Mand strede. 
