165 
Hvor Palmelunde have Hjem, 
Hvor Sneen Planten dækker, 
Vi uforsagte drage frem, 
Dertil vort Rige rækker. 
Iblandt os findes ingen Rod, 
Men Rødder vi oplede, 
Er i Disput: Har Bladet Fod, 
Hvad eller har det Skede. 
Vi lære, mens vi kimse ad, 
At vi har været grønne, 
At skjult i Knop var hvert et Blad, 
Før Træerne blev skjønne. 
Vi kjende ikke til Hans Kvast, 
Men Blomsterkvast vi kjende, 
Skjønt tidt den tydes ei i Hast, 
Hvordan vi end den vende. 
Ja Frugt og Frø og Stok og Skaft, 
Selv Sporer vi udgranske, 
Og deres søde Honningsaft 
Foragte vi ei ganske. 
Vor Flok som Avner spredes ad, 
Den ene trindtom farter, 
Den anden, seer påa Blomst og Blad, 
En sværmer for Bastarder. 
At kjende Bægret har vi lært 
og Vinens fine Ranker, 
Dog Druens Bær er mere kjært, 
Det klårer vore Tanker. 
Iblandt os seer man ingen Svamp, 
Men Svampe Rostrup søger, 
Og mens med dem han er i Kamp, 
Sin Kundskabsskat han øger; 
Blandt Mennesker, hos alskens Dyr, 
Hos Planter og Ko-Kasser 
Han finder tidt en svampet Fyr, 
Ja stundom hele Masser. 
Dog vor Forenings faste Stok 
Kan ikke alt fortælle, ; 
Af Vers der blev da vist en Skok; 
Kun det vi end vil melde: 
At ei vor Virksomhed er gold, 
Vort Tidsskrift klart bekræfter, 
At den bar Frugt i mange Fold, 
Kan sees af alle Hefter. 
Til Slut vi tænke ved vor Fest 
Påa vore Excursioner 
Og paa den gamle Floras Præst, 
Der end som Formand throner. 
Han styred' os i mange Aar, 
Han styre end i mange! 
Gid Høsten ligne fagrest Vaar! 
Skaal for Professor Lange! 
