thi uden Mad og Drikke 
er jo selv. Helten Ingenting, 
selv ivrigst Rigsdagstaler faaer da Hikke 
og selv en Bournonville gjør da matte Spring, 
selv kraftig Bonde pløier ilde 
og selv en Abildgaard da maler graat, 
selv aandrig Digter tier da stille 
og selv en Phister's Lune har det da for smaat. 
Ja visseligt!, det baade gavner og behager, 
hvad lækkert er og rigtigt godt os smager. 
Imidlertid, tilbords som andetsteds, 
med udeelt Lyst vi ere ei tilfreds, 
thi Sands saavel som Hjerte dobbelt frydes, 
naar godt i smukt og ædelt Selskab nydes. 
Men hvilket Selskab ér da vel saa godt 
og saa opløftende, i stort som smaat, 
saa mildnende og saa velgjørende, 
til alle gode Glæder saa forførende, 
saa tankevækkende og tungerørende — 
skjønt undertiden ogsaa hjærteklemmende og strubesnørende — 
som Kvindens? Ja, hun er vor Trøst, vort Haab; 
først hun gi'r hver en Stemning Skjønheds Daab; 
der var ei Nydelse, ei Digt foruden hende, 
kun idel Prosa, Prosa uden Ende. 
Og Kvinden raader jo for Mandens Værd: 
mens vi er' hjælpeløse smaa, 
hun føder os ved eget Bryst, 
hun lærer os at tale og at gaa, 
vort Legem styrker hun til Livets Dyst, 
vor Tanke fører hun i Rummet ud 
og lærer os at stole trygt paa Gud. 
Og er der Nogen af os vel — 
vi er' jo næsten Alle over Ynglingsalderens Skjel — 
som kjender ei det Styrkevæld, 
der straaler fra en elsket Hustrus Blikke? 
ei blot i Medgang og i Lykke, 
men mest, naar hun i Sorg og Kvide, 
i Trængsel og i Nød 
staaer hjælpende ved Mandens Side. 
Tænk! naar hun siger: ,,For din Ære, 
for Fædrelandets Vel kan Alt jeg bære, 
selv din Død.” 
Ja sandeligt! hun er vor bedste Støtte, bedste Trøster. 
Derfor og her, ved dette Gammens Bord 
bærer jeg frem et Skjønsomhedens Ord: 
