mk 153 
ogsaa have været Tilfældet med samme Forfatters tidligere ogsaa 
i Tidsskrift for Skovbrug offentliggjorte, senere påa Tydsk og 
Fransk oversatte betydelige Arbeide ,, Studier over Skovjord”. 
Paa Grund af den store Interesse, der knytter sig til Bjerg- 
fyrren som Culturtræ i vore Heder og Klitter og paa Grund af 
det meget ufuldstændige Kjendskab, der havdes til dette Træs 
Naturhistorie, bemyndigedes Forf. åf Finantsministeriet til at fore- 
tage en Studiereise til Træets naturlige Voxesteder, for at skaffe 
Klarhed over forskjeliige Spørgsmaal, og besøgte i Juni og Juli 
1885 Bjergfyrbevoxningerne i de franske Alper, i Engadin i 
Schweiz, i Sydbayern, Båhmerwald og Riesengebirge og har med- 
delt Resultatet heraf i denne Afhandling, der falder i 4 Afsnit, 
nemlig: 1. En kort Orientering i vor Kundskab til Bjergfyrrens 
Naturhistorie, 2. En sammentrængt Skildring af de foretagne Ex- 
cursioner, 3. Resultatet af Studierne over Artens Systematik og 
Biologi, 4. En Meddelelse om dens Forhold til Danmarks Skov- 
cultur. 
I Indledningen gjør Forf. opmærksom påa, at Willkomm var 
den første, der (1861) midlertidig bragte Klarhed i Kjendskabet 
til Bjergfyrren, der er en overordentlig polymorph Art, ved skarpt 
at adskille den fra Skovfyrren; de mange Former af Bjergfyr be- 
tragtede han imidlertid som hørende til 3 Arter: P. uncinata, P. 
Pumilio og P. Mughus. Senere paaviste Heer, at disse kun kunde 
betragtes som Varietetsgrupper, og hertil sluttede Willkomm 
sig 1875 (Forstliche Flora). Imidlertid var atter Holdbarheden 
af P. montana og P. silvestris, Bjergfyrren og Skovfyrren som 
Arter gjort tvivlsom ved Christs Undersøgelser (Flora 1864): Porf. 
mener dog, at ikke nogen Botaniker nu til Dags vil vægre sig 
ved i P. montana at se en fra P. sylvestris saa forskjellig Type, 
at disse to Former maa opfattes som selvstændige Arter efter 
dette Begrebs sædvanlige Betydning.  Bjergfyrrens Hovedformer 
bliver: da: 1.”P,.montana. var:'uncinata,: Krogfyr; 2.4 PORER 
Pumilio, Dvergfyr, 3. P. m. var. Mughus, Mugofyr. For disse 
Former gives den Willkommske Karakteristik og der redegjøres 
for den geographiske Udbredning. 
I 2det Afsnit (8de Bd. S. 257—332) skildres Excursionerne til 
Bjergfyrrens naturlige Voxesteder, og dette Afsnit er meget under- 
holdende at læse paa Grund af den Friskhed og Anskuelighed, 
hvormed disse Skildringer ere givne; et Referat lader sig vanske- 
ligt give, men her skal dog fremdrages nogle enkelte Punkter, 
tildels med Forf.s egne Ord. Det første Besøg gjaldt de franske 
Alper, hvor der forekommer betydelige rene Bevoxninger af Bjerg- 
fyr, nemlig af den Form, der kaldes Krogfyr. Den voxer alm. 
mellem 1600 og 2100 M. over Havet. Bevoxningerne ved Briancon, 
hvor Undersøgelsen foretoges, dannes af Lærk, Skovfyr og Bjerg- 
fyr, derimod spille hverken Rødgran, Ædelgran eller Zirbelfyr 
nogen Rolle her, skjønt Skovene strække sig ned i Dalene langt 
under disse Træers øverste Grænse; i tilstødende Partier af Al- 
perne findes derimod disse Granarter i store Bevoxninger og nåa 
c. 700 Meter højere op paa Bjergene; den største Udbredelse af 
Bjergfyrren i de franske Alper falder i en Egn, hvor Gran- 
arterne have havt Ondt ved at tilkæmpe sig Plads. N. før 
Briancon ere Bjergskraaningerne bevoxede med Skovfyr indtil 
mån kommer omtr. 1800 M. op, såa begynder Bjergfyrren at komme 
frem og omtr. ved 1900 M. bliver den Eneherre. Paa dette Sted 
findes forskjellige Heldningsforhold, der betinge interessante For- 
skjelligheder i Vegetationen, uagtet Terrain og Bjergart ere ganske 
