217 
de samme. Efterhaanden nemlig, som Expositionen bliver mere 
sydlig, rykker Grænsen mellem Skovfyr og Bjergfyr høiere op, 
saa at den endog ligger henved 2100 M. o. H. lige over Byen 
Briancon, hvor den bratte Skraaning vender mod Syd og ikke 
alene opvarmes af Sommermaanedernes stærke Solvarme, men 
tillige opfanger de hede Vinde, der komme fra Syd op ad Du- 
rance-Dalen. Hvor Bjergsiden derimod .dreier mod Nord, rykker 
Bjergiyrren længere ned i Dalen, og paa den ret-nordlige Helde 
naaer den endog næsten til Dalbunden ca. 1400 M. o. H. Paa en 
Strækning af omtr. 2 Kilometers Længde bliver der saaledes 
en Forskjel af henved 700 M. paa Beliggenheden af Grænsen mel- 
lem disse to Træarter. Den sluttede Bjergfyrreskov, der forekom 
her, lignede påafaldende en Rødgranskov i nogen Afstand og de 
enkelte Træer, hvad enten de stod i sluttet Bestand eller mere 
isolerede, mindede ogsaa habituelt meget om Rødgraner og sær- 
lig havde de ikke Skovfyrrens foroven skjermformig udbredte 
Krone. Høiden var ikke betydelig og Vedmængden ikke stor. 
Det sværeste Individ, som var kjendt i Egnen, fandtes ca. 2300 M. 
o. H.; det havde en Høide af 12,, Meter og en Diameter i Brysthøide 
af 65 ctm.; dets Alder angaves til flere hundrede Aar. Den unge 
Opvæxt var fuldkommen opret og enkeltstammet, selv hvor Plan- 
ten stod ganske isoleret, men Væxten var langsom, saa at Træet 
først ved det 50de Aar nåaer en Høide af 10 M. 
Medens Bjergfyrren ved Briancon optraadte som et slankt 
opretstaaende Træ findes det paa en anden Localitet i de franske 
Alper i buskformede, lave Exemplarer, tildels endogsaa som for- 
krøblet Krat, dog med Overgangsformer til den oprette Væxt; 
denne buskede Væxt skyldes den overmaade magre Jordbund og 
ikke langt derfra, -hvor Jordbundsforholdene ere bedre, findes 
atter de opretvoxende Træer, ja endog meget høiere end ved 
Briancon, nemlig påa 22—24 Meters Høide; man faaer her, hvor 
Bjergfyrren voxer som Blandingstræ sammen med Lærk, ligesom 
ved Briancon Indtrykket af, at den er et udpræget Skyggetræ. 
Det er meget betegnende for Bjergfyrrens Udbredelse i Forhold 
til Granarterne, at den først begynder at blive et fremragende 
Blandingstræ. hvor disse forsvinde. Bjergfyrren forekommer alt- 
saa dels i rene Bevoxninger, dels findes den som langsomt voxende 
Skyggetræ indblandet mellem Lystræerne Lærk og Skovfyr, navn- 
lig i de udstrakte Skove, som førstnævnte Træ danner, dels ende- 
lig optræder den som mer eller mindre hbuskformig eller for- 
krøblet Krat påa den tørre og løse Grusbund og de nøgne, op- 
hedede, steile Kalkklipper. Man træffer Bjergfyrren lige fra de 
tørreste og hedeste Localiteter i Dalbunden, endog kun i ca. 
1200 M. Høide, indtil de koldeste nordlige Skrænter, hvor Sneen 
bliver liggende helt ind i Sommermaanederne, og hvor der neppe 
naaer en Solstraale ned; men paa Localiteterne af Mellemcharacter 
har Forf. ikke truffet den; disse indtages af Skovfyrren. Samt- 
lige i de franske Alper iagttagne Bjergfyrreformer hørte til Grup- 
pen uncinata, altsaa til Krogfyrren, men iøvrigt med overmaade 
stor Variation i Koglebygningen, såa at der umuligt kunde op- 
stilles Undervarieteter af nogen Betydning. 
I Schweiz findes Krogfyrren og Dværgfyrren; hin, hvis 
største Udbredningskreds ligger V. for Schweiz, mødes med den 
Øst fra kommende Dvergfyr. Af Forholdene i Øvre-Engadin. som 
Forf. særlig har undersøgt, skal her fremdrages Bjergfyrrens Op- 
træden ved St. Moritz. Her findes Skove med naturlige Bevox- 
