39 
Arter vandre kun saa lidt, at de dog tildels blive i Nord-Grøn- 
land Aaret rundt. Som Arter, der kunne sees i Nord-Grønland 
ogsaa i den Tid, da Solen er under Synskredsen, nævner 
Holbøll af Landfugle først og fremmest Rype og Ravn, dernæst 
Jagtfalk og Sneugle, af Søfugle Ederfugl, Konge-Ederfugl, Tejste, 
Lomvie og Søkonge; kun sjelden sees en Graamaage. Naar 
Dagene længes, men endnu i Vinterens koldeste Tid, i Februar 
og Marts, ser man paa Fjeldene inde i Land Flokke af Graa- 
siskener og Snespurve. Landfuglene ere maaske de, der ere 
mest uafhændige af Vejret; Søfuglene maa i hvert Fald vige 
for Isen. 
Som Hønsefugl hører Rypen, Fjeldrypen (Lagopus mutus), 
vel til de mere oprindelige Fugle, til dem, der i Bygning have 
forholdsvis meget tilbage af Lighed med deres Forfædre blandt 
Krybdyr; men indenfor Hønsefuglene hører den til de højeste; 
i Form af Underkjæbe, Brystben, Mellemhaand og meget andet 
er den blandt dem, der ere naaede videst i de særlige Omdan- 
nelser, der ere ejendommelige for Hønsefuglene; den hører til 
dem, der have vundet størst Evne til at leve af saa vanskelig 
fordøjelig Føde som Knopper og Kviste, og den er blandt dem, 
der have tilegnet sig den største Dygtighed i at grave. Den 
kan nøjes med den Planteføde, som Grønland kan byde den 
Vinteren igjennem; med sine stærke Kløer kan den grave sig 
Vej ned til de Planter, der ere dækkede af Sne; sin Grave- 
Evne kan den ogsaa bruge til at danne sig Skjulesteder under 
Sneen. Til Forskjel fra dem af dens Slægtninge, der leve 
under mere blide Kaar, hår den faaet et Par Egenskaber, der 
gjenfindes hos mange andre Fugle fra kolde Lande: den tykke 
Fjerklædning, der ogsaa helt indhyller Foden, og den hvide 
Farve, der i Vinterdragten næsten er eneraadende, og som til- 
dels holder sig i Sommerdragten. Baade hos Fugle og Pattedyr 
maa Kulden paavirke Huden paa en ejendommelig Maade, der 
fremkalder stærk Væxt af Fjer og Haar; men hvori Paavirk- 
ningen nærmere ligger, er endnu ikke klaret. Heller ikke er 
