43 
have lært at flyve og ro sig ned under Vandet ved Hjelp af 
Vinger og Fødder for at tage, hvad de kunne finde påa Bunden, 
og de ere blevne lidt omformede derefter; deres Legeme er 
endnu lidt mere fladtrykt, med bredere Brystben, o.s.v., end 
hos de ægte Ænder, endnu mere trykket af Vandet; Knoglerne 
i deres Vinger, især Overarm og Underarm, vise ogsaa en lille 
Tilbøjelighed til Fladhed, ligeledes trykkede af Vandets Mod- 
stand, naar Vingen slaaes op og ned under Vand; 0.s.v. Det 
er mest Muslinger, Ederfuglen, som de fleste andre Dykænder, 
henter fra Havets Bund; som en af de største og stærkeste 
Dykænder har den Evne til at dykke særlig dybt; den er istand 
til at finde Føden i Havet om Grønland Aaret rundt, hvor kun 
Isen ikke lægger sig altfor udstrakt. Arten lever i samme 
Skikkelse langt længere mod Syd; nogen særlig Tillempning til 
grønlandske Forhold har den ikke. 
Næsten samme Egenskaber som Ederfuglen har Konge-Eder- 
fuglen (Somateria spectabilis); den skal kunne dykke endnu 
dybere. 
Graamaagen (Larus glaucus) har som sine Slægtninge en 
overordenlig Flyve-Evne; ligesom Jagtfalk og Snespurv ere 
istand til at afsøge Landet, kan den afsøge Havfladen i vid Ud- 
strækning. Den søger efter mange Slags levende og døde Dyr, 
der kunne drive påa Havets Overflade; den er ikke ensidig i 
Valget af Føden; endogsaa Tang og andre Planter kan den ved 
Lejlighed nøjes med. Den har faaet de højnordiske Fugles 
Præg i sin usædvanlig lyse Farve; selv Vingespidserne, der 
ellers, endogsaa hos de lyseste Maage-Arter, pleje at være 
delvis sorte, ere afblegede. En af de største og kraftigste 
Maager er det. 
Som Alkefugl hører Tejsten (Cepphus grylle) til den højeste 
Afdeling af den store Gruppe Fugle, der desuden omfatter 
Hjejle-, Sneppe- og Maagefugle. Det, der har givet Alkefuglene 
deres Særpræg overfor deres nærmeste lavere Slægtninge, 
Maagefuglene, er deres Øvelse i at dykke; de nøjes ikke som 
