46 
histrionica, Pagonetta glacralis, Clangula islandica); kun ere 
de noget svagere Skabninger, af ringere Størrelse, mindre dybt 
dykkende. Alle ere de højt udviklede Dykænder; hver af dem 
har sine Ejendommeligheder.  Strømanden, der tilsyneladende 
er den svageste af dem, er særlig vant til at trodse stærk 
Strøm og Søgang. 
Den Toppede Skallesluger (Mergus serrator) hører til en 
lille Gruppe Dykænder, der i Hovedsagen ståar paa det højeste 
Trin, hvortil Dykænder have naaet. Skalleslugerne ere Dyk- 
ænder uddannede paa lignende Maade som Alkefuglene til at 
fange Krebsdyr og Fiske; men de synes mest at fange Bund- 
Dyr, der ikke ere særlig gode Svømmere, og de ere derfor ikke 
saa meget bedre end de ægte Dykænder indrettede til at be- 
væge sig under Vand.  Forholdsvis stærkt er deres Fange- 
Redskab, Næbet, omdannet; det bruges mindre til Snadren og 
har derfor mistet den Brede, det har hos andre Ænder, og er 
blevet langt og smalt. Nogen særlig Tillempning til højnordiske 
Forhold har den Toppede Skallesluger ikke. 
Stormfuglen (Fulmarus glacialis) har som sine Slægtninge 
en lignende Flyve-Evne som Graamaagen, maaske en endnu 
større Udholdenhed til at afsøge Havfladen milevidt. Den søger 
efter mange Slags dyrisk Føde, der kan drive paa Havet, men 
ganske særlig søger den efter Aadsler af Sæler og Hvaler, hvis 
Fedt den helst æder; og den finder sin Føde ikke alene ved 
Hjelp af Synet, men ogsaa ved Hjelp af Lugten. Som sine 
Slægtninge har den en Lugtesands, der er ganske usædvanlig 
blandt Fugle; Lobi olfactorii ere voxede stærkt og have ud- 
videt deres Leje mellem Øjehulerne, o. s. v.. Overfor sine nær- 
meste Slægtninge udmærker Stormfuglen sig ved sin Størrelse. 
Sin lyse Farve skylder den maaske sit nordlige Hjem. 
At en lille spinkel Skabning som den Sortgraa Ryle (T'ringa 
maritima) kan overvintre i Grønland, er forunderligt; tilsyne- 
ladende er den slet ikke udrustet til at kunne modstaa Kulde ; 
den hår ikke nogen særlig tyk Fjerklædning; dens Farve er 
