> 
=%7 
heller ikke paavirket af de særlige Forhold i et saa snerigt 
Land; den er nødt til at søge Føden paa Stranden, den kan 
ikke søge Tilflugt paa Havet; og dog kan den bjerge sig. 
Sagen er, at den til Føde særlig har valgt sig smaa Snegle, som 
den næsten altid kan finde paa Stene i Strandkanten og påa op- 
skyllet Tang; den har som sine Slægtninge en udmærket Flyve- 
Evne, såa at den snart kan komme vidt omkring; Ly maa den 
vide at skaffe sig. 
Svartbagen (Larus marinus), en nær Slægtning af Graa- 
maagen, er den af de grønlandske Vinter-Maager, der mindst 
har Præg af at være en højnordisk Art; dens sorte Vinger ere 
ikke blegede. Det er ogsaa den af Grønlands faste Maager, 
hvis Udbredelse, som ynglende, naar længst mod Syd, til langt 
sydligere Egne. Det, der giver den, fremfor saa mange andre 
Maager, Evne til at leve i Grønland, selv om Vinteren, er vel 
dens Størrelse og Styrke. 
Den Hvidvingede Maage (Larus leucopterus) er en yderst 
nær Slægtning af Graamaagen; men lidt spinklere er den. 
Ride og Ismaage (Larus tridactylus, L. eburneus) ere vel 
af de mindre Maager; men begge høre til de bedste Flyvere, 
og begge ere af de mindst oprindelige Maager; hver af. dem 
er uddannet i sin særlige Retning. Riden er mere end de 
fleste andre Maager en Hav-Fugl, vant til at færdes langt tilsøs ; 
et lille Tegn paa sin høje Udvikling har den i Vantrivningen af 
Tommeltaaen; efter særlige højnordiske Forhold synes den 
ikke åt være tillempet; den er heller ikke blandt de Maager, 
der gaa længst mod Nord. Ismaagen derimod er den af alle 
Maager, der mest bærer Præg af sit højnordiske Hjem i sin 
snehvide Farve. Ogsaa i Nord-Grønland kan den sees om Vinteren. 
Hvor Maagerne ere, kunne ogsaa Kjoverne leve; i hvert Fald 
en af Grønlands Kjover, Lestris parasitica, kan sees om Vinteren 
i grønlandske Farvande, vel som ofte ellers jagende Byttet fra 
Maagerne, men ogsaa istand til selv at fange sig Føden; den 
er lige saa lidt ensidig som Maagerne. 
