48 
AÅlk og Lunde (Alca torda, Fratercula arctica) ere lidt 
højere udviklede end de andre grønlandske Alkefugle, mere ud- 
dannede som Specialister, der have vænnet sig til at fange Fiske 
og Krebsdyr af bestemte Slags; mest søge de om Vinteren til 
Fiskepladser Syd for Grønland. 
Skarven (Phalacrocorax carbo) hører til en lille Gruppe 
Fugle, der i mange Retninger ere vidunderlig omformede, 
ganske særlig indrettede til Fiskefangst, men påa anden 
Maade end Skalleslugere og Alkefugle og fremstaaede af andet 
Grundlag. Skarven selv hår særlig lagt sig efter at fange for- 
holdsvis store Bund-Fiske som Aalekvabber, Aal, Ulke o.s. v. 
Under Vandet kan den utvivlsomt ikke bevæge sig frem saa 
hurtig som Alkefuglene; men til Gjengjeld kan den let føre 
Hovedet omkring ved Hjelp af den lange bøjelige Hals. Næbet 
er omformet til et Gribe-Redskab af første Rang; de Muskler, 
der tjene til at presse Underkjæben mod Overkjæben og fast- 
holde Byttet, ere blevne overordenlig stærke og afsætte iøjne- 
faldende Mærker paa Hovedskallen; de Knogler, Ganeben, Vinge- 
ben og Ledben, der særlig tjene som Støtter for Overnæbet, 
ere blevne usædvanlig stærke, Ganebenene indbyrdes sammen- 
voxede, o.s.v. Næbet er saa helt gaaet op i sin Tjeneste som 
Fange-Redskab, at det har opgivet Tjenesten som Sæde for 
Lugtesandsen; af Mangel paa Brug er Næsehulen svunden ind, 
og det ydre Næsebor er lukket. Ogsaa Tungen er sat ud af 
Brug og vantrives. I Bygning af Vinger, Krop og Baglemmer 
er der lige saa sære Ændringer som i Hovedets Bygning. 
Som udmærket Fiskefanger og som en af de største og stær- 
keste Arter af sin Slægt er det, at Skarven har Evne til at 
modstaa Grønlands Vinter; den har ingen særlig Tillempning 
til højnordiske Forhold; den lever i samme Skikkelse langt 
længere mod Syd. 
Som en af de største og stærkeste Ørne, som vant til at 
færdes ved Havet, som evnende at fange baade Pattedyr, Fugle 
og Fiske og at æde baade frisk dræbte Dyr og Aadsler, er 
