180 
(Larus marinus.) 
eger, Proceed. U.S. Nat. Mus., vol. 10, 1887, p. 119—123, pl. VIIN) 
overfor L. marinus. ,L. schistisagus" skal være Svartbagens 
Stedfortræder i det nordlige Stille Hav (undertiden holdes den 
for en nærmere Slægtning af ,L. affinis") og regnes oftest for 
en egen Art; men åt dømme efter Beskrivelser kan den ikke 
engang skjelnes som Race fra den atlantiske Svartbag. Efter 
Svingfjerenes Tegning kan den ikke skjelnes. Den skulde 
ogsaa afvige ved, at Ryggens sorte Farve har en blaalig, ikke 
en brunlig Tone; men heller ikke deri er den forskjellig fra 
den atlantiske Svartbag; Tonen af den sorte Farve er oftest 
blaalig baade hos grønlandske og danske Skind. 
Et Skind af en udvoxen Maage, der sikkert er en Bastard 
mellem Larus marinus og L. glaucus, haves i Museet, fra 
Upernivik 8de September 1886, fra Fencker. Den afviger fra 
Svartbagen ved, at Oversidens mørke Farve næsten er som hos 
Graamaagen, lige såa lys.  Haåandsvingfjerene ere som hos 
Svartbagen. Den stemmer ganske med Bastarder avlede mellem 
de to Arter i Zoologisk Have ved Kjøbenhavn (et Billede af en 
saadan Bastard findes i: Den Zoologiske Have ved Kjøbenhavn 
1859—1884, et Jubilæums-Skrift, ved P. Tauber, 1884). Den 
synes ogsaa at stemme med Beskrivelsen af ,Larus nelsoni"t, 
der synes kun at være kjendt i et Par Stykker, og som vist 
ogsaa kun er en Bastard. 
Svartbagen findes som ret almindelig ynglende langs Grøn- 
lands Vestkyst, mod Nord neppe nok saa langt som til Upernivik, 
talrigst i Syd-Grønland, efter Holbøll maaske almindeligst mellem 
63?” og 66”. Den er Standfugl; i hvert Fald en Del bliver Aaret 
rundt ved Ynglestederne. Mest færdes' den udenfor Kysten, 
men fjerner sig kun fåa Mile fra Land. Ynglepladser har den 
især paa de ydre Øer, men ogsaa paå Fjelde nær Fjordenes 
Mundinger, ikke langt inde i Fjordene. Den lever mest af 
Fiske og af Aadsler; men den tager ogsaa Æg og Unger fra 
andre Fugle. Dens Æg ere fundne fra 3dje Maj til 15de Juni; 
