89 



,i>anska bristfalliga ocli afven (liaguoserna ofta otydliga. Ilan urskilde 

 dock 6 slilkten efter niibbens ocli fritternas byggnad. En del arter aro 

 baserade pa Rudbecks tigurer, andra pa litteraturuppgifter lios ixldre for- 

 fattare. Hiirigenom orsakades, att Ijungpiparen ocli storre strandpiparen 

 uppfordes tva ganger ocli att fornier med mindre karakteristisk fiirg- 

 teckning eller fjilderdrilkt iiro svixra att identifiera, desto nier soni citaten 

 ej alltid asyfta sanniia art. 



Skarfliickan hade Lixxe iinnu ej liirt kilnna, nien nilr Iian lilste oni 

 den i litteraturen, att den liade uppatbojdt niibb ocli sedan siig, att Rud- 

 BECKs bild af niyrspofven eller rostroda liingnilbban visade en liknande 

 egenskap, indrog Iian denna under slilktet »Becuroirostra». Denna upp- 

 fattning biljeholl Linne i forsta upplagan af Faima Svecica, sedan Iian 

 ilfven liirt kiinna den verkliga skiirtiiickan fran Ottenby pa Uland. Men 

 i Syst. Nat.^ ed. x., riittas saken, sa att niyrspofveu stiilles bredvid sin 

 samsliikting rodspofven. 



Llxxes osiikerhet pii detta omriide visar sig iifven diiri, att han ej 

 vagade upptaga nagra af Rudbecks bilder sasom typer for egna arter, 

 utan blott anforde en kort diagnos utan nummer. Detta giiller t. ex. 

 RuDBECKs »Galli}ia aqiiatica minima», som forestiiller Tringa alpina,. 

 och densammes »G-aUinnla aqaatica minor», som iir Totanns glareola. 

 Den senare upptogs dock sedan i Fauna Svecica pii Rudbeck's auktoritet. 

 Utan nummer iir ocksii rodbenan, som iifven fanns representerad bland 

 RuDBECKs planscher. Angaende strandskatan iinnas endast senare tillfogade 

 svenska namn jiimte beskrifning inforda under Olands-drotlandsresorna. 

 Till och med morkullan har forst i ett senare tilliigg inforts efter stor- 

 spofven. 



Denna tredje klass delades i 2 sektioner, men indelningsgrunden — 

 rakt niibb — krokt niibb — var allt for ytlig och artiticiell fo]' att 

 liimna tillfredsstallande resultat. 



En intressant omstiindighet iir att Lixxe stiillde sotlionan bland va- 

 darna, ehuru den af Rajus betraktades som simfagel. 



Till den fjiirde klassen forde Linxe de storre vadarna delade i tva 

 sektioner och 4 sliikten. Dessa aro naturligt begriinsade, utom att den 

 svarta storken inordnades bland hiigrarua. Diiremot tick tranan i gynnsam 

 motsats mot i Lixxes senare arbeten bilda sitt eget sliikte, Grus. Sked- 

 storken tick sig piilagdt sasom svenskt namn »Pelekan», hvilket viil be- 

 rodde pii, att Lixne vid forsta nedskrifvandet af manuskriptet var obekant 

 med den riitta pelikanen, hvarforutom iildre forfattare iifven brukat niimnda 

 namn fiir skedstorken och till och med Rajus^ skref »TIie Pellicane or 

 Spoonbill » . 



■^ Synopsls me.tliodica ai:iiiM, 1713. 



