GEOL. FOREN. FÖRHANDL. N:0 216. Bd 24. Haft. 6. 409 



momentant förlora sin svarta färg, som öfvergår till brun. Får 

 lösningen stå i ljuset bleknar den bruna färgen mer och mer, 

 förmodligen genom inverkan af den vätesuperoxid, som bildas vid 

 den af ljuset ocb järnsaltet betingade syrans oxidering. 1 



1 enligbet med ofvanstående företages blekningen på följande 

 sätt. Ett glaskärl, t. ex. en större bägare, fylles till hälften med 

 de med fingrarna försiktigt sönderstyckade torfstyckena, h varefter 

 kärlet fylles med en 3 %:ig oxalsyrelösning och ställes på en ljus 

 plats, helst direkt i solen. Lämpligt är att efter en stund ytter- 

 ligare sönderdela materialet, så att syran hastigare inverkar på 

 styckenas inre delar; i synnerhet är detta behöfligt, när det är 

 fråga om blekning af gyttjeprof. Redan efter ett par timmar 

 kan blekningen vara tillräcklig. Bägarens innehåll hälles då i 

 ett metallnät och slammas på vanligt sätt eller sköljes med vatten 

 och undersökes direkt. 



Den med denna metod åstadkomna affärgningen torde i all- 

 mänhet vara tillräcklig. Önskar man emellertid drifva bleknin- 

 gen sä långt, att fossilen, speciellt blad, blifva nästan färglösa, 

 rekommenderas följande metod. Materialet lägges i en lösning 

 (ej alltför stark) af kaliumpermanganat, där det får kvarblifva 

 längre eller kortare tid allt efter dess storlek, och öfverföres sedan 

 omedelbart i oxalsyrelösningen. Har oxideringen medels perman- 

 ganatlösningen skett försiktigt, synas fossilen ej lida något af 

 behandlingen, i alla händelser ej så mycket som vid behandling 

 med Schulzes reagens. 2 



Oxalsyremetoden skulle alltså framför salpetersyremetoden 

 erbjuda följande fördelar: fossilen angripas ej, inga skadliga ångor 

 utvecklas, och syran är i fast form lätt att transportera. 



3 Ren vätesuperoxid lämpar sig ej till blekning af toi'fven, ty den affärgar 

 ej järnföreningen. 



2 Jämf. C. Schröter, Die Flora der Eiszeit, p. 21 (Zürich 18«3); G. An- 

 derson, Växtpal. undersölcn. af torfin., p. 171. 



