248 



än skogssnön och blir därför mycket hårdare än 

 denna. Ofta är den så hård, att h varken skidor eller 

 skodon göra nämnvärda märken i densamma. På 

 ställen, där det hvarken är särdeles blåsigt eller sär- 

 deles skyddadt, antager snön på ytan formen af ore- 

 gelbundna vågor ("snödyner"), hvilkas kammar framgå 

 nästan vinkelrätt mot den härskande stormvindens 

 riktning. De allra högsta topparnas spetsar voro 

 ofvan 1,900 ra. öfverdragna af ett jämnt hårdt täcke 

 af "snöbark", en rimfrostblandad snö, där de olika 

 snökornen genom en kristallisationsprocess voro fast 

 förbundna med h varandra. Barfläckar funnos där ej. 

 På Tjäura-toppen var snöbarken 1 a 2 meter tjock." 



Inom hela fjällregionen ofvan trädgränsen med 

 undantag endast af de högsta topparna blir snön 

 alltså ytterst ojämnt fördelad: där finnas barfläckar 

 och ställen, där djupa drifvor äro anhopade, samt alla 

 öfvergångar mellan dessa bagge ytterligheter. Ju 

 mer ojämn marken är, desto ojämnare lägger sig snön. 

 Slätterna på 700 — 1,000 meters höjd liksom ock da- 

 larnes botten och de lägre partierna af deras sidor 

 bestå allmänt af moränmark med talrika kullar, åsar 

 och strand vallar, och på denna småkuperade terräng 

 lägrar sig snön högst olikformigt. Vinterfotografier 

 tagna af Hamberg visa kullarnes och åsarnes för vin- 

 den utsatta krön i regeln alldeles snöfria, liksom på 

 bergen å branta vindexponerade ställen synas talrika 

 snöfria ytor eller sådana, som endast äro täckta af 

 ett tunnt för vårsolens första strålar smältande snö- 

 lager. 



Vi veta, att snötäcket för växterna under vintern 

 är ett skyddande täcke — icke så mycket mot köl- 

 den, ty enligt hvad i främsta rummet Kihlman ') på- 

 visat, behöfva växterna i allmänhet icke något yttre 



') A. Osw. Kihlman, Pflanzenbiologische Studien aus Eus- 

 sisch Lappland. Acta Societatis pro fauna et flora fennica T. VI, 

 N:o 3, Helsingfors 1800. 



