Mötet den 3 november 1900. 17 



likhet med tetragona's, en mindre läderartad konsistens än can- 

 dida's, hvilket bland annat yttrar sig däri, att de hastigt vissna 

 i luften och vid prässning snabt torka. 



Den karaktär, som redan vid ett flyktigt påseende faller i 

 ögonen, är emellertid blomaxelns utseende. I detta hänseende 

 står hybriden midt emellan sina stamformer. 



Utan att däri nå samma utprägling som hos tetragona, 

 visar blomaxeln här en rektangulär form och är skarpkantad, 

 hvarjämte de för tetragona så karaktäristiska, från stjälkens 

 fästpunkt mot blombottnens fyra hörn förlöpande åsarna tydligt 

 kunna skönjas. 



Foderbladen ha vanligen sin största bredd närmare spet- 

 sen och afsmalna därifrån småningom. 



Kronbladen äro något smalare, spetsigare, mera rännfor- 

 miga och färre till antalet än hos candida. I utslaget tillstånd 

 är kronan mera utbredd, nästan fatlik. 



Ståndarena ha i allmänhet hos hybriden kortare knappar 

 och strängar än hos candida. Då härtill kommer, att de förra 

 på ryggsidan äro mörkvioletta, de senare brandgula, är följden 

 den, att de innersta ståndarena knapt kunna skiljas från de 

 motsvarande hos tetragona. 



Ur frömjölets utseende framgår växtens hybrid-natur på 

 ett eklatant sätt. Detsamma utgöres hos candida af fintaggiga, 

 jämnstora korn, som uppifrån sedda visa en nära nog cirkel- 

 rund omkrets. Hos tetragona åter äro de äfven jämnstora, men 

 besitta en mera oval periferi, och taggarna ha förvandlats till 

 vårtor. Hybridens pollenkorn variera däremot till storlek och 

 form i hög grad. Dessutom, och detta är väl det viktigaste, 

 finnes bland dem ett stort antal celler med i^iskrumpnade väggar 

 och mörkare innehåll. Dessa frömjölskorn äro med andra ord 

 sterila, ett vanligt, om äfven icke alltid säkert tecken på 

 hybriditet. 



Af pistillens delar är det förnämligast märket som erbju- 

 der intresse. Det är nämligen fåstråligt, starkt violett och dess 

 flikar äro bredare än hos candida. 



2 



