120 Sundvik. — Silén. Ts TM. 10065 
Detta fall skall väl i sin män tala för den stora resistens, som 
den i kokonghöljet inneslutna larven besitter gentemot yttre 
våld. Likaså finner man ständigt, att en tid efter det ett 
humlebo tagits och lagts i en låda på torrt ställe, ständigt och 
ständigt unga humlor utkrypa, de där genast börja uppsöka 
honingförrådet; ty så vidt jag funnit matas aldrig de unga 
humlorna af sina äldre syskon, en iakttagelse, som äfven 
andra anföra. 
Sålunda kvarstår som det enda antagandet, att Volucella- 
larven är den enda, som kan hafva kolonins död till följd. Af 
hvarje åtminstone tvenne humlelarver för sin utveckling. Här- 
med stämmer det förhållandet äfven öfverens, att jag 1 all- 
mänhet funnit blott 8 eller 10 sådana 1 boet. 
Som ett ytterligare bevis, om sådant är nödigt, må gälla, 
att jag icke blott sett arten Volucella pellucida flygande om- 
kring mina domesticerade (!) humlebon, utan ock infängat 
ett par sådana, däraf en-inuti ett af bona. — Såsom redan förut 
nämnts, sågs V. plumatella ymnigt, synnerligen under förra 
hälften af sommaren, men städse endast långs diken och om- 
kring tufvor, där den lätt fäste uppmärksamheten vid sig ge- 
nom sin säregna flykt och sitt sätt att vistas invid marken, 
Inlämnades följande, af forstmästare F. Silén författade 
uppsats: 
Blombiologiska iakttagelser i södra Finland, 
De iakttagelser, som här meddelas, äro gjorda under åren 
1899—1905 hufvudsakligen i Kexholmstrakten, i stadens om- 
nejd och i Kaukola socken. Andra orter, där jag gjort en- 
staka observationer, äro Tavastehus, Tusby, Lempäälä och 
Björneborg. 
Liksom vid mina tidigare arbeten af detta slag har jag 
haft förmånen att af professor J. Sahlberg, professer O. M. 
