13. V. 1906. — Sundvik, Biologiska iakttagelser angående humlorna. 159 
aflägsna sig. Då vägen gick längs en i hallonbusksnår upp- 
trampad gångstig, besöktes så godt som alla bara platser (fot- 
spår af kreatur), äfven om de voro blott några få decimeter 
aflägsna från hvarandra. 
Säkert är dock, att humlorna i detta sitt flygsätt äga ett 
godt skydd gentemot insektätande fåglar, som ju för det mesta 
fånga sina rof på öppna platser, resp. från högre belägna träd- 
grenar, och aldrig, sävidt jag iakttagit, på marken nere i 
busksnår. Visserligen är en fara för handen. En flugsnap- 
pare t. ex. kunde på en lågt belägen plats infånga hun- 
draden af humlor, den ena efter den andra, om dess vana vore 
sådan. Jag tror att detta sällan händer, 
Detta flygsätt utgör äfven ett skydd för boet, som icke 
så lätt upptäckes. I början gjorde jag en mängd onyt- 
tiga gräfningar efter humlebon i den tanke, att ett sådant 
rastställe vore orten för boet. Det förefaller mig därför, som 
om denna humlornas så sällsamma egenhet kunde tjäna till att 
vilseleda en del af deras fiender. Då humlan lämnar sin all- 
farväg, kastar den sig vanligen med ett ryck i luften och är 
försvunnen. 
Såsom nämndt hafva de iakttagna humlorna varit af 
olika slag. Bombus lapidarius, B. terrestris och B. silvarum 
har jag kunnat igenkänna; sannolikt föra de festa species sam- 
ma lefnadssätt. 
Gäller denna humlornas egenhet en sträfvan att så myc- 
ket som möjligt dölja sig under färden från och till betes- 
platserna, så är det icke att undra, att de sluttningar, som sä- 
lunda väljas, äro de, hvilka i möjligaste mån äro beskuggade. 
I Bromarf var höjdens sträckning NE till SW, och den åt 
NW vettande, af löfskog beskuggade sluttningen var tämligen 
fuktig. I Ikalis användes en gammal brant strandvall, vettande 
åt norr och bevuxen med gamla aspar, alar och enar. I Lojo 
(Pulli) användes den norra, den södra och den östra slutt- 
ningen af en 15 meter hög höjd, som brant stupade mot sjön 
åt öster, likaså ställvis brant åt ängar i norr. Den södra slutt- 
ningen var mindre brant, tätt bevuxen med furor, gråal och 
täta snår bildande, höga enar med kala stammar. Här gick 
vägen tätt intill marken från stubbe till stubbe (resp. rishög) 
