62 Sundvik, Ett af sätten för ekens spridning i vårt land. 1. XII. 1906. 
Tili en början antog jag, att de voro utvecklade genom 
sådd, och fäste mindre uppmärksamhet vid dem. Sedan jag 
genom samtal med fera af gårdens invånare funnit, att de icke 
hade den ringaste aning om tillvaron af dessa bestånd, icke 
ens ägaren af gården och hans vuxna söner, måste jag antaga, 
att en naturlig sådd här försiggått, — men huru? 
Med kännedom därom, att ekollon ofta icke gro förrän året 
efter sädden, i synnerhet om nedgräfning af desamma icke 
sker, måste jag anse som sannolikt, att dessa ekollon utsåtts 
hösten år 1900. Några uppburo ännu det klufna skalet, upp- 
lyft omkring en centimeter öfver marken. 
År 1900 var jag bosatt i Walkeala socken och var där i 
tillfälle att påträffa åtminstone tvenne af som ollonspridare 
ansedda fåglar: Nucifraga caryocatactes L. och Sitta europea 
L., hvilka detta år uppträdde i mängd. Jag anser som sanno- 
likt, att det varit dessa eller liknande slags fåglar, som här i 
Lojo ombesörjt utplanteringen af ollonen. Sannolikt hafva 
Garrulus-arterna liknande seder. Skygga som alla dessa fåglar 
äro, våga de icke knäcka frukterna i närheten af människo- 
boningen, utan föra sitt rof till skogen, där måltiden äger rum. 
Härunder råkar ollonet falla till marken, och enligt fåglars sätt 
uppsökes icke alltid det förlorade, utan ett nytt afhämtas. 
Att tillgången med största sannolikhet varit sådan, kunde 
ses däraf, att aldrig en ekplanta befann sig i midten af en 
äfven blott ett par tre meter vid, trädlös glänta, utan alltid 
under själfva trädet eller nära detsamma, liksom hade frukten 
fallit uppifrån trädet. 
Men äfven tätt intill ett gärde, som skilde de båda höj- 
derna åt, funnos åtta ekplantor. Märkvärdigt nog befunno 
sig dessa i alla åtta fallen aldrig på andra ställen än där, hvarest 
ett par gärdesgårdsstörar nedsatts. Fågeln har, anser jag, 
här satt sig på gärdesstörarna för att knäcka ollonet och för- 
lorat detsamma. 
Såsom allmän åsikt har dessutom uttalats, att en del af 
ofvannämnda fåglar hafva som sed att, då nöten eller ollonet 
är för hårdt, gräfva ned detsamma för att, sedan det börjat 
gro och sålunda mjuknat, åter uppsöka det. Detta senare 
