490 SILL- FISKAR. 
planta sig, söka föda eller för annat ändamål: De yngre 
hålla sig på grunden eller närmare stränderna och söka 
stundom flodernas utlopp, älven de mer utväxta gå stun- 
dom upp i flodmynnen. Deras föda består i små kru- 
stacéer, maskar, fiskrom och fiskyngel; de förtära aldrig 
växtämnen. Deras kött är godt och sundt, och fångsten 
af dem utgör rika inkomstkällor för enskilta och för stater. 
Öfversigt af Skandinaviens Sillfiskar: 
A) Underkäken längst framstående: 
Sillslägtet (Clupea Lis.) kroppen utan fläckar; 
munnen uppstigande: intet smalt hak framtill. 
Vanlig Sill (Clupea Harengus) bukfenorna 
under midten eller främre tredjedelen af ryggfenan; 
Analfenan 16—138 strålig, mycket kortare än afståndet 
från öfverkäksbrädden till förlocksbrädden. 
Skarpsill (Clupea Sprattus Lis.) Bukfenorna 
under frambrädden af ryggfenan; en taggrad längs krop- 
pens underbrädd, afståndet från öfverkäksbrädden till 
förlocksbrädden lika med den 20-stråliga analfenan. 
Sardinsill (Clupea Pilchardus Bl.) Bukfenorna 
under midten af ryggfenan; gällocket stråligt fåradt; 
två aflånga fjäll på sidan af stjertfenan. 
Stamsill-slägtet (Alosa Cuv.) Svarta fläckar 
på kroppssidorna; en smal skåra främst i mellankäks- 
benen. 
Vanlig Stamsill (Alosa Finta (Cuv.) 5—06 
fläckar i en rad på sidorna. 
B). Öfverkäken längst framstående: 
Ansjovis-slägtet (Engraulis Cuv.) Kroppen lång- 
sträckt trindlagd; nosen hoptryckt spetsig, går långt fram 
