INLEDNING, XII 
lade Rudaborren, bibehåller sig generation efter ge- 
neration oförändrad 1 de vatten, som alstrat den. De 
verldshafsfiskar, som fått sin bostad i vikar och mindre 
vatten, ha merendels stannat på en tidigare utveck- 
lingsgrad och äro mer lika ungarna t. ex. Strömmingen 
i jemförelse med Gråbenssillen, Sebastes norvegicus i 
Kattegat jemförd med samma art i verldshafvet. Lägger 
man för sig en mängd fiskar af samma förmodade art, 
tagna i olika vatten, och lägger bredvid hvarandra de 
mest olika exemplaren, skall man knappt tveka att anse 
dem för skilda arter, ända till dess man framlägger 
äfven öfvergångsformerna som förena dem. Man kom- 
mer ej sällan att göra sig den frågan: hvad är art? 
Huru skall begreppet art bäst kunna bestämmas? Och af 
mången blir kanske nästa fråga: gifves det verkligen arter 
i Naturen? — — — Det är icke blott den yttre for- 
men, som vacklar och modifieras efter inflytelsen af yttre 
påverkningar; det är äfven de inre delarnas, former och 
antal: Vertebrernas antal varierar mer hos fiskarna än 
hos någon annan djurklass; äfven variera gälstrålarnas 
antal, och är stundom olika på båda sidor hos samma 
exemplar, men framför allt variera fenstrålarnas antal. 
Då vi se sådana förändringar, som de ofvan upp- 
räknade, ofta inom få generationer för sig gå, så fram- 
ställer sig otvunget den frågan: då inom så kort tid 
och så ringa olikhet i vattnet, så stora förändringar 
kunnat åstadkommas, bör man då ej kunna anse som 
möjligt att, under de årtusenden som förlupit och un- 
der de stora långsamt skeende geologiska förändringar, 
som sedan djurverldens första tillkomst på jorden in- 
träffat, ojemförligt större metamorfoser halva för sig 
gålt? Vidare, då vi se alt de yngsta jordlager, som 
ipnehålla fossila lemningar af så kallade utdöda djurar- 
ter, innehålla former som äro mest lika de nu lefvande, 
och att de under dem liggande lagern innehålla mer 
och mer olika former, ju djupare de ligga eller ju af- 
