INLEDNING XI 
som kommer i beröring med deras gälar. Deras cir- 
culations organer äro äfven ofullständiga: hjertat har 
ej mer än en hjertkammare och ett förmak, svarande 
mot det högra hos däggdjuren; någon venstra hjert- 
kammare finnes icke, men frampå ryggsidan ligger en 
pulsåder, svarande mot aorta, till hvilken blodet föres från 
gälarna och sprides i kroppen. Häraf följer att någon 
betydlig värmeutveckling ej kan finnas hos dem, alt 
deras blod är kallt, eller med andra ord till värme- 
graden likt det omgilfvande medium, vattnet, hvari de 
lefva; och dess temperatur ändras på långt när icke 
så hastigt eller så starkt som luftens. Däggdjuren och 
foglarna ha inom sig en värmekälla, hvarifrån värme 
sprider sig i hela organismen; värmegraden i deras 
blod är ofta högre än den omgifvande luftens, de ha 
således känsla af dess omvexlingar: de frysa och de 
behöfva värma sig, de äro för heta och behöfva svalkas. 
Fiskarna ha deremolt icke i någon högre grad känsla af 
temperaturförändringar. De kunna till och med, om de 
i mycket stark köld under vintern upptagas ur vattnet, 
i en hast frysa stela som pinnar och efter utseende blifva 
liflösa, men åter qvickna vid om de kastas i vatten, der 
de snart tina upp och blifva lika lefvande som förut +). 
Som man vet håller vattnet på sjöbottnen, äfven om 
vintern, 4 graders värma och denna temperatur ändras 
icke; och samma temperatur hafva således fiskarna. 
Likväl synas de icke helt och hållet sakna känsla af 
köld; och att de söka minska den, synes man kunna 
sluta af åtskilligt deras beteende, t. ex. Karpfiskarna 
") Dertill var jag vittne i Gestrikland en vinterdag med 
emellan 20 och 39 graders köld, då några Sikar togos upp 
med isnot ur en sjö och stelnade efter få ögonblick. Un- 
der hemresan kastades de i slädan och voro hårda som sten. 
Vid hemkomsten om aftonen, lades de i vatten i en balja; 
efter några timmar voro de åter lefvande och qvicka som 
om ingen ting händt dem. 
