INLEDNING: IX 
dessa ämnen antyda att på större eller mindre af- 
stånd finnes liggande i vattnet något, som är tjenligt 
till deras föda t. ex. fiskrom, rutnande kadaver eller 
dylikt, som för en stor del fiskar är begärligt till föda; 
eller vattnet är uppblandladt med sådana ämnen, som 
fiskarna af instinkt sky, såsom skadliga för dem sjelfva 
eller deras späda afkomma. Alt så förhåller sig har 
erfarenheten lärt oss: Håskerdingen samlas till det Ställe 
der en ”krake” med ruttnadt afskräde blifvit nedsänkt 
(sid. 728); Alen samlar sig i kadaver, som ligga nedsänkta 
i vattnet; döda koljor äro ofta fulla af pirålar, som upp- 
sökt och inkrupit i dem. Deremot finnas en stor del 
fiskar som lefva endast i rent vatten, och bland dem 
är Sillen särdeles ömtålig och skyr sådant vatten, hvari 
trangrums eller annan orenlighet är upplöst. Hade man 
kännt och behjertadt detta då trankokerierna inrättades 
i Bohusskären, så hade man genom förbud deremot 
och mot andra oförståndiga företag, kunnat rädda sill- 
fisket från undergång och fäderneslandet från förlusten 
af många millioner. 
4). Smaksinnet hos fiskarna synes vara ganska litet 
utveckladt.  Likasom foglarna, sluka de flesta sin föda, 
utan att tugga den. Tungan är långt mindre utbildad 
än hos Däggdjuren och dessutom hos många belagd 
med taggar och skråfligheter, och salivkörtlar finnas icke. 
Det allrastörsta antalet äro roffiskar, som lefva af animalisk 
föda, från de största Hajar, som anfalla och förtära Skä- 
lar och andra varmblodiga djur till det små fiskynglet 
och Lansesfisken, som föda sig af infusionsdjur. Fiskar- 
nas tänder, hvarmed käkar, gom, tunga m. m. hos de 
flesta befinnas väpnade, äro spetsiga, mer eller min- 
dre rigtade inåt munnen och påtagligt svarande blott 
mot framtänder och hörntänder hos däggdjuren, äm- 
nade att gripa och i svalget införa rofvet, icke att sön- 
dertugga det. Något som i detta hänseende svarar 
mot kindtänder finnes blott hos några få t. ex. Haf- 
