H" INLEDNING. 
dorna af bröstet, kallas de Bröstfenor. De bestå i all- 
mänhet af samma ben, som armarna hos oss, och fram- 
benen hos däggdjuren, och vingarna hos foglarna: man 
urskiljer lätt ett skulderblad, en lång öfverarm, hume- 
rus, två ben, ullna och radius, i underarmen, två rader 
af små ossa carpi; men ossa metacarpi och digiti ha 
förvandlats till strålar, förenade med en hinna, för att 
i form af fena blifva et passande ställflyttningsorgan i 
vattnet. Bakre extremiteterna, som svara mot bakbenen 
hos däggdjuren, utgöras al Bukfenor, och dessa sitta lägre 
än bröstfenorna, stundom långt bakom dem, stundom 
under och stundom framom dem, De äro vida mer 
reducerade än bröstfenorna och bestå hvardera blott 
af ett större ben och benstrålarna. Utom dessa par- 
fenor hafva fiskarna fått till ställllyttningsorganer verti- 
kalt sittande opara fenor: olvan ryggfenor och nedan 
analfenor, äfven som stljerten slutas med en vertikal 
feva, stjertfenan, hvilken genom sin rörelse åt sidorna 
är den egentliga drifkralten, hvarigenom fisken ofta 
pilsnabbt skjuter sig fram, under det parfenorna dels 
tjena som balansér-stänger att hålla kroppen i jemvigt, 
dels bidraga alt hastigt höja eller sänka honom i vatt- 
net F). Vi se ofta med förundran och nöje fiskens 
viga, snabba och nätta rörelser och hans derunder ut- 
tvecklade, praktullt skiftande färgglans; visel. e. Gäd- 
dan under varma sommardagar stundom, liksom i öf- 
verdådig yra, slunga sig upp i luften, mer än mans- 
högt, öfver vattenytan, och derigenom ådågalägga en 
hög grad af styrka och spänstighet i musklerna; men 
hvad som, må hända, lika mycket förtjenar vår upp- 
märksamhet är alt samma fisk ofta står tmtals helt 
orörligt stilla, midt i vattnet, utan att sjunka mot bott- 
nen. Detta fenomén förklaras derigenom alt fisken i 
”) Hos somliga har en eller annan af. dessa fenor för- 
svunnit, och hos Hafsnålarna finnes blott ryggfena. 
