658 TOBIS-FISKAR. 
åa ena sidan till trakterna ofvan Stockholm och vid Fin- 
land, samt å andra sidan längs hela vestkusten af 
Sverige och Norge, ända upp till Finmarken och ännu 
längre åt öster. Men då arterna icke länge varit af 
vetenskapsmännen och ännu icke äro öfverallt af fiska- 
rena skilda, utan de kalla dem med ett gemensamt 
namn Tobis eler Siil, så är det omöjligt att nu be- 
stämma hvilkendera arten förekommer på ena eler 
andra stället.  Talrikast tyckes Blåtobisen förekomma 
och kanhända älven vara mest kringspridd; dock före- 
komma de på de flesta ställen, begge. Sådant är för- 
hållandet vid kusterna af Skåne och Blekinge, der lik- 
väl Blåtobisen fås i störst antal. 
Tobisen synes vintertiden uppehålla sig på be- 
tydligt djup. Hon fås då stundom i magen hos fiskar, som 
söka sin föda på djupet. — På öarna vid Norges 
bergiga vestkust, der Lunnefoglen och Tobisgrislan bo 
kolonivis, stundom i tusendtals, ser man dem ideligen 
flyga åt hafvet, der neddyka och derifrån återvända 
förande till sina ungar en eller flera Tobisar, som hänga 
slingrande ur näbben. Enligt Ström, Söndm. I p. 315 
har Tobisen gifvit namn till dessa så kallade ”Sil-stöer” 
i hafvet vid Norge. Dessa ställen äro uppspringande 
vattenådror i hofsbottnen, vid hvilka Tobisen gerna 
uppehåller sig, och derför infinna sig också der flera 
andra fiskar, isynnerhet Hälleflundran, (Qveiten) hvar- 
före dessa ställen kallas Qveite-Helder, eller blott Hel- 
der, Hällir. Deraf namnet Hälletlundra (jemf. sid. 634). 
Dessa ställen uppsökas af fiskarena och sedan de en 
gång uppläckt ett sådant, återfinna de det, när de 
vilja, genom att taga ”Meed” eller märke i fjällen. 
(Ström p. a. st. sid. 306). 
Mot fortplantningstiden, som sker om sommaren, 
tidigare eller sednare, samlas Tobisen stimvis osh söker 
stränderna. Lektiden skall, enligt uppgift vid Ystad, in- 
träffa för Hvit-Tobisen i April och för Blå-Tobisen i 
