INSJÖ-ÅL. 667 
terns annalkande ned på lös botten i dy eller blå- 
lera, merendels nära strömmen och ligga der under 
hela vintern. Men äfven om sommaren hålla ålarna 
sig ofta ned i bottendyn, der de hafva sina hål, i 
hvilka de vid påkommande fara gömma sig. Hålen 
äro mindre och större, runda, släta i kanterna, med en 
diameter af ifrån 3 till 42 tum, de ligga i vassarne i 
mjuk botten och merendels på omkring 4 fots vatten, i 
Ringsjön. ”Då man med ljuster bugger en ål, springa alla 
i granskapet undan ned i sina hål, af hvilka stundom en 
hel mängd ålar bafva ett gemensamt; likasom Ormarna 
i marken, då de bli skrämda, springa till sitt hål.” 
Den så kallade Slukålen är till lefnadssättet 1 åt- 
skilliga delar olik Homäålen. Han vandrar icke, åt- 
minstone icke regelbundet, som denna, med hvilken 
han under vandringarna aldrig träffas tillsammans: han 
går aldrig in, der rom lägges, för att förtära den; 
han lefver mest af fisk, hvarföre han tager bäst på 
grundref (långref) hvarpå man sist i April och i Maj 
brukar småmört till agn; längre fram på sommaren, 
då man nyttjar melmask tll agn, får man sällan Slukål 
på kroken; men deremot fångas vanliga ålen bäst 
med detta agn. Fiskarena försäkra att man kan känna 
på refven om der är slukål; ty han sliter och slän- 
ger och är vida starkare än den vanliga. Också påstå 
de att slukålen är ”arg” och att han ”hugger och 
hveser till, som en orm.” 
Ett tredje slags ål omtalas af fiskarena både vid 
Ringsjön och Skånes sydöstra hafskust, på begge ställen 
under namn af Gräsål. Den beskrifves af fiskarena 
vid Ringsjön på följande sätt: han har spetsigare nos 
än den vanliga (hom)-ålen, han är grön eller gul till 
färgen och så lös och mjuk, alt man lätt kan fasthålla 
2—3 stycken med handen; han går in på grundt vat- 
ten i vassarna der Braxen leker, och förtär fiskrom, 
hvaraf han stundom är alldeles fullproppad. Stundom 
43 
