668 ÅL-FISKAR. 
ligga på lekstället flera i rad och äta rom. Han går 
aldrig ned i strömmen, och man har aldrig sett honom 
”gå i vret” eller ”knippa sig;” han fås blott ut på sjön, 
med not eller krok. Han blir ej större än på I skålp. 
Han fås sällan och blott om sommaren. Han är god 
i köttet all steka, ej alt röka, ty dertill är han för lös. — 
Vid Abekås beskrifves den samma under samma namn 
af Gräsål, skild både Ifrån Homal och Slukål; han 
säges vara ”ljusgrön i färgen, och lös i köttet”. Han fås 
blott om sommaren, på krok, och sällan. — Vid Carls- 
hamn (Pukavik) kallas han Blötål och beskrilves af 
fiskarena 1 att vara vaxgul under magen, ha spetsigt 
hufvud, små ögon, och vara lös i köttet. Han tages 
med åljern bland tången, mest mellan Pingst och Mid- 
sommar. 
Det är en allmän sägen bland fiskarena, ålmin- 
stone vid våra vestra kuster, alt Alen, som under vin- 
tern ligger stilla i gyttjan eller leran på hafsbottnen 
utanför kusterna, är helt blind, då han om våren bör- 
jar krypa fram. Han skall då äfven i början vara mycket 
dösig och trög. 
Födoämnen: Alen är roffisk och lefver uteslutande 
af animalisk föda. Han förtär maskar, insekter, insekt- 
larver, sniglar, räkor och andra krustacéer samt fisk- 
rom och fiskyngel, som finnas i de vatten, der han 
vistas.  Slukålen angriper och förtär helst fisk; i en 
slukål af 2 fots längd fann jag en gång en tånglake af 
5 toms längd. Men hvad som synes utgöra ålens 
bästa föda, är kräftrom och unga kräftor, hvilka sednare 
han uppsöker i deras hål under stenar och 1 åbräddar, 
då de ymsa skal. Han eftersöker och förtär dem 
med sådan begärhghet, alt då han inkommit i ett vat- 
ten, som är rikt på kräftor, minskar eller utrotar han 
dem imom några år. Sådant har förhållandet varit med 
sjön Wenern, och de vattendrag, som deri utgjula sig 
(Se artikl. fortplantning). — Alen går också begärligt 
DA 
