INSJÖ- ÅL. 669 
på as, som ligga i vattnet, äfven sedan de börjat öf- 
vergå till förrutnelse. — Man har sagt att ålen går 
upp på land, isynnerhet i ärtåkrar, som ligga nära vat- 
ten, för all äta ärter: om denna sägen, som jag hört 
redan i min barndom, har jag sedermera fått berät- 
telser, från många skilda trakter af landet. Den utgör 
så att säga, en folktro. Det är emellertid lika säkert 
att ålen icke äter ärter, som alt sillen icke ”äter gräs,” 
hvilket man också påstått. Men sägnen har dock nå- 
gon grund. Alen går verkligen stundom upp på land, 
för att söka föda på sidländ mark, i fuktigt gräs 
eller i stark dagg och mest eller endast om natten. 
Flera trovärdiga personer ha intygat det (äfven fiska- 
rena vid Ringsjön halva samma erfarenbet). Nu vet 
man att i ärtåkrar på sank mark, eller nära vatten, of- 
tast finnas en mängd jordsniglar (Limax agrestis) som 
isynnerhet om natten, då dagg fallit, äro ofvan jord; och 
dessa sniglar ulgöra ett eftersökt födoämne för ålen. 
Fortplantning: Från de äldsta tider, som vi känna 
alt naturalstern blifvit föremål för velenskaplig forskning, 
har man sökt utreda förhållandet med ålens fortplant- 
ning, och ehuru dessa undersökningar blifvit på skilda 
tider fortsatta ända till våra dagar, har man ännu icke 
fått fullkomlig reda på detta omtvistade ämne. Likväl 
har man i våra dagar lärt känna vissa förhållanden med 
ålens fortplantning, som man ej kände förr, så att den 
fullkomliga lösningen synes ej kunna vara långt aflägsen. 
Jag skall här i största korthet omnämna en del 
af de olika meningar, som på skilda tider, bland Na- 
turforskarne gjort sig gällande, rörande denna besyn- 
nerliga, ej blott till yttre formen utan äfven i viss mån 
till lefnadssättet, ormlike fiskens tillkomst och fortplant- 
ning, och derefter skall jag framlägga hvad vi derom 
med visshet hittills känna, samt antyda de punkter, som 
ännu återstå att utreda. 
