N:o 2. 



Kritik och „Kritik". 



Reflexioner 

 af 



C. A. Westerlund. 



(Föredraget den 5 oktober 1901). 



I mina »Fundamenta malacologica» (1892) har jag upptagit 

 och föreslagit en mängd regler och bestämmelser för nomenkla- 

 turen, prioriteten, artbegreppet, artbeskrifningen o. s. v., men 

 jag har alldeles förbigått att säga något om den vetenskap- 

 liga kritiken, emedan jag ansåg den vara af alldeles privat 

 beskaffenhet. Men det är måhända icke så, eller är den det 

 alldeles för mycket; i båda fallen bör den kunna regleras. 



Verkligt vetenskaplig kritik är nödvändig, sund och väl- 

 görande, renande och befruktande, ty den baseras alltid på om- 

 sorgsfull sjelfständig undersökning i naturen, pro et contra, då 

 äfven skälen i hvarje fall anföras, och, om kritikern finner 

 dessa ännu för svaga, »hellre friar än fäller v, tills han fått full 

 klarhet, eller med tystnad afvaktar denna tid. Den, som verk- 

 ligt älskar vetenskapen, känner sig aldrig förlägen inför sådan 

 kritik, aldrig sårad af att se sina misstag uppdagade, han tvärtom 

 gläder sig, isynnerhet om han sjelf, vid ökad erfarenhet och 

 skärpt blick, blir i tillfälle att rätta begångna fel, ty han vet 

 att sanningen en gång skall komma i dagen, och endast den är 

 hans mål. 



Men det finnes ett slag af »kritik», som man stundom ser 

 begagnadt, att antingen blott insinuera (kritisera med !) eller helt 

 enkelt utmönstra och förkasta eller till simpla former degradera 

 omsorgsfullt beskrifna arter, som dessa kritiker alldeles icke 



