B Botaniska undersökningar i Björneborgstrakten. 27 



Deltaholmarna äro högst närmast staden. Ju längre ned- 

 för floden man kommer, desto lägre ligger marken, tills den 

 slutligen endast med någon decimeter eller t. o. m. centimeter 

 höjer sig öfver vattenytan. Här försiggår tillandningen snab- 

 bast; den viktigaste faktorn vid denna process är aflagring af det 

 material, som floden för med sig och som till största delen ulgö- 

 res af något lerhaltig sand. Enligt den karta, som A. Wahlroos 

 uppgjort öfver »Kumo elfs utloppsvik nu och fordom» (Fennia 

 III, N:o 9, 1890), belöper sig deltats längdtillväxt — d. v. s. 

 den horisontala tillväxten i strömmens riktning — till omkr. 36 

 m per år. Deltat sträcker sig nu nära 500 m längre nedåt 

 än på nämnda karta, d. v. s. ända till Kivins. 



Flodmaterialet aflagras äfven mellan deltaholmarna. Ban- 

 kar uppstå, och sålunda igenspärras mången »ådra». 



På de nyssbildade bankarna både inne i deltat och vid 

 dettas nedre gräns uppträder det första året en säregen vegetation, 

 som till stor del består af ettåriga växter: Bidens cernuus, B. 

 platycephakis, B. tripartitus, Bulliarda aquatica (ställvis), Cal- 

 litriche verna (landform), Elatine hydropiper, Juncus bufonius, 

 Rnnunculus sceleratus, Subularia aquatica m. fl. Limosella 

 aquatica är äfven karakteristisk. Följande år tillkommer vanli- 

 gen Eqvisetmn fluviatile (mest f. limosum) , som i Kumo älfs 

 delta förekommer i stora massor. Denna växt efterföljes af 

 Carices (acuta, aquatilis, ampuUacea). Vidare infinner sig Agro- 

 stis alba och sist Aira caespitosa. En mängd örter hafva för 

 omhvälfningsprocessen endast sekundär betydelse. 



Inne i de instängda vikarna, som ofta nedifrån inskjuta i 

 deltaholmarna, förlöper utvecklingen annorlunda. Här aflag- 

 ras mest gyttja. Den täta växtligheten spelar hufvudrollen i 

 tillandningsprocessen. Först synas näckrosor (Nuphar luteum 

 och Nymphcea Candida), vissa Potamogeto?i-3iTieT, Hydrocha- 

 ris (ställvis) m. fl. Sedan komma Oenanthe och Butomus och 

 slutligen Phragmites, Scolochloa, Scirpus lacustris, sällan Typha. 

 Med dessa blandar sig Eq visetum fluviatile, som längre mot 

 stranden blir allt mer förhärskande. På dessa ställen bildas 

 betydande lager fräkentorf. Härefter sker utvecklingen i huf- 



