9. IV. 1904. Levander, Stora larver af Ligula intestinalis L. 111 



ligen de fritt lef vande larverna lätt rof för fiskar ^ och likaså 

 påstås det, att fåglarna rata dem eller ock uppsluka de dem 

 endast motvilligt, såsom Rieh m fann beträffande de ankor, 

 som han matade med Ligula-larver. Men det synes mig dock 

 sannolikt, att iakttagelserna beträffande vilda vattenfåglars be- 

 teende härvid tillsvidare äro af mer tillfällig art, och såsom 

 faktum kvarstår i alla fall, att äfven nyaste författare, t. ex. 

 H of er i sin ofvannämda handbok, anse, det äfven fritt lefvande 

 LigulaAarwer blifva uppsnappade af vattenfåglar. 



Om sistnämda ståndpunkt är riktig, så finner man en viss 

 ändamålsenlighet uti Ligula -larvens förmåga af gigantisk till- 

 växt. Larvens volym står nämligen i närmaste samband med 

 möjligheten att utkomma ur kroppshålan af den fisk, som hyser 

 densamma. Utträngandet sker nämligen såsom en följd af att 

 larven eller larverna — ty ofta äro de flera i samma fisk — 

 till den grad tilltaga i storlek, att icke blott fiskens inälfvor 

 sammanprässas, utan äfven bukväggen utspännes, förtunnas och 

 slutligen brister. Är nu den inficierade fisken mycket stor, 

 måste larven äfven uppnå stora dimensioner för att kunna ut- 

 prässa sig ur värddjuret. Saken belyses äfven i någon mån 

 om vi erinra oss förhållandet med den cestodform, som i af- 

 seende å utvecklingssätt och anatomisk byggnad står närmast 

 släktet Ligula, nämligen Schistocephalas solidus Rud. Larverna 

 af denna bothriocephalid lefva likaledes i kroppshålan af söt- 

 vattenfiskar, ur hvilka de uttränga på samma passiva sätt som 

 Ligula -\ai\QV\ia. Den definitiva värden, i hvars tarmkanal lar- 

 ven blifver fullt könsmogen, utgöres äfven i detta fall af någon 

 fiskätande fågel. Schistocephahis-larwen har emellertid anpassat 

 sig endast för vissa små fiskarter, hvilka erbjuda jämförelse- 

 vis ringa olikhet i afseende å kroppstorlek, nämligen de båda 

 spiggarterna Oasterosteus aculeatus och O. pungitius. I öfver- 

 enstämmelse härmed variera de utvuxna Schistocephalus-larverna. 

 i jämförelsevis ringa grad. Enligt hvad man vet, sakna de för- 

 måga af »gigantism.» Larvernas storlek synes tvärtom vara 

 normerad till ett visst mått, proportionerligt till den volym de 



' Railliet, Traité de Zoologie médicale. Paris 1895. p. 330. 



