126 O. M. Reuter, De palearktiska arterna af släktet Notostira. 8. IV. 1911. 



form. Den för divisionen Miraria typiska grundfärgen är 

 den gröna, och inom den släktgrupp, till hvilken släktet 

 Notostira, jämte Trigonotylus, Dolichomiris o. a. hör, upp- 

 träda karaktäristiskt mörkare längsstrimmor på hufvud, 

 pronotum och scutell. Denna grundfärg och teckning åter- 

 finnes hos alla arternas hanar, ehuru teckningarna hos dessa, 

 såsom redan nämnts, ofta starkt sammanflyta, äfvensom hos 

 honorna af A^. erratica och N. caucasica, hvilka hufvudsakli- 

 gen åtskiljas genom den olika längden hos antenner och ben 

 och dessas olika behåring. ^) De ursprungliga karaktärerna äro 

 hos hvardera af dessa båda arter lika väl företrädda. Däre- 

 mot förefaller det, såsom om A^. ochracea skulle förete en 

 något starkare differentiering från grundformen. Alla den- 

 nas karaktärer återfinnas visserligen ännu hos hanen äfven 

 af denna art, honans grundfärg däremot är väsentligen af- 

 vikande och den ofvan omtalade strimmiga teckningen ut- 

 plånad eller endast svagt antydd. I samma riktning, om än 

 bibehållande den gröna grundfärgen, har A'^. poppiusi utveck- 

 lat sig. En omständighet synes emellertid antyda, att af alla 

 arterna A^. erratica står grundformen närmast. Hos N. ochracea 

 företer nämligen antennernas behåring en märklig obestän- 

 dighet. Sålunda är den visserligen hos de flesta exemplaren 

 längre och tätare än hos A'^. erratica, så att t. ex. håren på 

 inre sidan af första antennleden äro lika långa som ledens 

 diameter, medan de hos A^. erratica esomoftast äro inemot 

 Va kortare än denna. Men exemplar saknas visst icke heller 

 af N. ochracea, tagna samtidigt och på samma ställe som de 

 nyssnämnda, och hvilka i detta afseende icke alls skilja sig 

 från N. erratica. Oaktadt den förra artens honor sålunda 

 till färgen och extremiteternas längdförhållanden konstant 

 differentierat sig från N. erratica, förefinnes i behåringen 



^) Här må omnämnas, att af de talrika undersökta erratica-exem- 

 plaren anträffats en c? från Shitomir i Ryssland och en ^ från Schwan- 

 heim i Tyskland, hvilka, ehuru i öfrigt typiska, med hänsyn till an- 

 tennernas och benens behåring starkt närma sig N. caucasica Kol. En 

 c5 från Shitomir, tagen samtidigt med den förra (10. VI), är däremot 

 alldeles normal. 



