6. v. 1911. O. M. Reuter, Östersjöbäckenets Aphelocheirus-arter. 141 



Ä. montandoni Horv. : vid norra och södra stranden af 

 Finska viken nära S:t Petersburg- (Birula och Bianchi); 

 Finland, Kontiolaks (Axelson); Sverige, Götaelf (enligt Jen- 

 sen-Haarup); Danmark, Jutland, Lilleaa och Gudenaa 

 (Ussing). 



Jag har varit i tillfälle att undersöka exemplar af Ä. 

 nigrita och Ä. montandoni från alla de ofvan uppräknade 

 lokalerna och därvid kommit till den uppfattningen, hvilken 

 äfven bestyrkts af doktor B. Poppius, att artåtskillnaden 

 mellan de hos oss funna exemplaren af Ä. nigrita och Ä. 

 montandoni är i hög grad tvifvelaktig. Bakkroppen hos de 

 svenska exemplaren af Ä. nigrita är alls icke mera kullrig 

 än hos Ä. montandoni, och konvexiteten hos de finska exem- 

 plaren beror antagligen endast därpå, att de före infångan- 

 det och dödandet afslutat en riklig måltid. De svenska 

 exemplaren af Ä. nigrita hafva dels svartbrunt, dels såsom 

 Ä. montandoni gult hufvud. Danska exemplar af Ä. montan- 

 doni äro lika elliptiska som A. nigrita, och den omständig- 

 heten, att några exemplar af den förra arten förefalla mer 

 äggformiga, beror antagligen blott på det sätt, hvarpå bak- 

 kroppssegmenten vid intorkningen inskjutits i hvarandra. Af 

 samma orsak härröra måhända äfven de af Horväth fram- 

 hållna olikheterna i genitalapparatens byggnad. 



Härmed vill jag icke påstå, att icke den af Horvåth 

 från södra Ungern beskrifna, långvingade formen af hans 

 A. nigrita vore en väl skild art. Detta är tvärtom mycket 

 troligt, då dess hufvud är märkbart längre än hos våra kort- 

 vingade exemplar, som af Horväth hänförts till samma art. 

 Det är på denna grund jag betviflat och ännu betviflar de 

 båda formernas artidentitet, icke såsom Ussing (1. c. p. 116) 

 besynnerligt nog uppgifver, därför att den ena vore lång- 

 vingad, den andra kortvingad. För en slutgiltig utredning af 

 frågan om de hos oss och i Skandinavien funna exemplarens 

 af A. nigrita och A. montandoni artsammanhörighet vore det 

 önskvärdt, att så talrika exemplar som möjligt skulle insam- 

 las. Måhända skall det äfven visa sig, att icke ens A. aesti- 

 valis är en från dem distinkt art. Åtminstone en del af de af 



