150 Ordförandens årsberättelse. 13. V. 1911. 



Sällskap, utan hellre inbjuda till och väsentligen underlätta 

 en intensivare och på djupet gående forskning om vårt lands 

 flora och fauna och således gagna detsamma. Det är under 

 intryck häraf som jag utber mig att nu få länka uppmärk- 

 samheten på det slag af samarbete, som bringar vårt Säll- 

 skap i direkt kontakt med andra dess likar och med öfriga 

 vetenskapligt verksamma institutioner i vårt land. 



För enhvar af oss, likasom för Sällskapet i dess helhet, 

 har den första naturalhistoriska sysselsättningen varit hop- 

 bringandet af samlingar, och detta arbete tedde sig då som 

 vårt egentliga slutmål. Samlingarnas bearbetning bestod i 

 artbestämning och förtecknande, ty själfva sammansättningen 

 af vår flora och fauna måste alltid vara det första som bör 

 utredas, och kunskapen härom är därför af grundläggande 

 betydelse. Härutinnan hafva botanisterna hunnit tämligen 

 långt, zoologerna åter få ännu länge arbeta med sina vida 

 talrikare och i flere än ett afseende flyktiga objekt. Ju 

 större omfattning ett sådant arbetsområde har, desto nöd- 

 vändigare är det att nybegynnaren — vare sig den enskilda 

 eller Sällskapet i dess helhet — allra först orienterar sig, 

 för att därnäst småningom koncentrera sin mera själfstän- 

 diga verksamhet på någon viss del däraf. På detta utveck- 

 lingsstadium är emellertid arbetet af sådan art, att en huf- 

 vudroll städse spelas af detaljerna. Härunder kan lätteligen 

 dessas massa komma att skymma undan det nästa målet, 

 de större frågorna, huru närliggande de sistnämnda än må 

 vara. Man löper fara att kunskapen vidgas blott i detta 

 enda plan, detaljernas, medan blicken slutes för perspektiv 

 som ligga i andra. Ju mera de senare förbises, desto svå- 

 rare blir det att sedermera urskilja dem; och slutet blir 

 måhända att mera djupgående, rent vitala frågor på natural- 

 historiens område förmenas alldeles icke tillhöra detsamma. 



Jag har redan vid ett annat tillfälle framhållit, att ju 

 valet och begränsningen af arbetsfält står den enskilda for- 

 skaren fullkomligt fritt, och att hans resultat bli nyttiga 

 hvarhelst de i fullgodt skick bringas i dagen. Men för ett 

 vetenskapligt samfund, hvars verksamhetstid sträcker sig 



I 



