Mötet den 9 mars 1912. 75 



gjordt förslag till skrifvelse rörande såväl vildrenens som 

 björnens fridlysning. 



Under den därpå följande lifliga diskussionen framställ- 

 des särskilda anmärkningar emot den af bestyreisen före- 

 slagna formuleringen, och fil. mag. U. S aal as anhöll att 

 få till protokollet antecknadt, att han i princip var emot 

 björnens fridlysning. Slutligen beslöt sällskapet till Hans 

 Majestät Kejsaren och Storfursten insända en skrifvelse af 

 följande lydelse: 



„Det är allmänt bekant, att den år efter år fortskridande 

 uppodlingen af landet och bebyggandet af trakter, som tidi- 

 gare varit ödemarker, oafbrutet tränger undan många af 

 landets vildt lefvande djurarter. I samma riktning verkar 

 ännu kraftigare direkt förföljelse, vare sig denna har sin 

 orsak i ekonomiska skäl, sportintresse eller annat. 



Så har ett synnerligen anmärkningsvärdt djurslag, bäf- 

 vern, redan för decennier sedan utrotats i Finland, emedan 

 åtgärder för dess skydd vidtogos först när dess tid redan 

 var ute. Numera önskar man med stora kostnader åter in- 

 plantera den i landet. 



Ett annat däggdjur, vildrenen, var fordom ett af 

 landets mest karaktäristiska och förekom här allmänt ännu 

 i början af 1800-talet. Men ett halft århundrade senare fanns 

 den rikligt blott i Lappland och i ostligaste delen af landet. 

 Sedan dess har förföljelsen varit så liflig, att det är tvifvel- 

 aktigt om arten mera förekommer annorstädes än i landets 

 ostligaste gränssocknar och äfven här blott i enstaka exem- 

 plar. Enligt nu gällande jaktlag af år 1898 är jakt å vild- 

 ren tillåten från den 1 november till den 1 februari; får 

 detta fortfara, så är artens öde snart besegladt. Men ännu 

 kan en fullständig och strängt öfvervakad fridlysning må- 

 hända rädda stammen och befordra naturlig återinflyttning 

 från öster. Hvad ett effektivt jaktförbud förmår åstadkom- 

 ma, visar förhållandet med älgen, hvilken på 1850-talet var 

 så godt som utrotad, men nu förökats i sådan grad, att 

 stammen åter kan tåla måttlig beskattning genom jakt. Frid- 

 lysande af vildrenen borde så mycket mindre vålla svårig- 



