I40 TORSTEN LAGERBERG. ( I 2) 



av Sernander (I, sid. 335 och följ.) i hans karaktäristik av tundraforma- 

 tionerna i våra svenska fjälltrakter. Men så voro icke heller de valda 

 provytorna av någon betydligare storlek, endast 12 och 16 cm. Att 

 större ytor skulle kunna underkastas en sådan formationsdissektion är ju 

 fullständigt uteslutet. 



För att få någon uppfattning av arternas valens måste man därför fort- 

 farande hålla fast vid den floristiska analysen, såsom den i allmänhet ut- 

 föres, men för att erhålla exakta resultat blir det nödvändigt att göra 

 den oberoende av subjektiv åskådning. Vid bestämmandet av arternas 

 valens går därför RaunkI/ER till väga på följande sätt. Han utför en 

 detaljerad floristisk analys av ett visst antal smärre rutor, vilka med till- 

 hjälp av en kvadratisk ram av bestämd storlek på måfå uttagas inom 

 den formation, som skall undersökas. Varje art erhåller därefter ett 

 ymnighetstal lika med antalet av de rutor, i vilka den har anteck- 

 nats. Det gäller nu att avgöra, dels huru stor ruta ramen bör av- 

 gränsa, och dels huru många sådana rutor som böra undersökas. Vill 

 man erhålla en så vitt möjligt fullständig artlista, måste man, om ru- 

 torna göras små, undersöka ett större antal; ju större dessa göras, 

 desto färre äro ur denna synpunkt erforderliga. Artlistans fullständig- 

 het är dock av mindre vikt; som undersökningens huvuduppgift måste 

 alltjämt fasthållas, att den eller de inom en formation fysiognomiskt domi- 

 nerande arterna i förhållande till de övriga mindre väsentliga erhålla ett 

 mot verkligheten fullt svarande ymnighetstal. Då formationerna ofta 

 hava en sådan sammansättning, att en enda eller några få arter bilda 

 vegetationens huvudmassa, samtidigt med att de innehålla ett avsevärt 

 antal arter med enstaka frekvens, skulle de fysiognomiskt viktiga erhålla 

 en alltför låg valenssiffra, om icke rutorna göras tillräckligt små. Det 

 är nämligen tydligt, att ju mindre rutor man använder, desto större bli 

 de dominerande arternas tal i förhållande till de övrigas, och desto mera 

 närmar sig detta förhållande verkligheten. 



Antalet rutor, som i varje särskilt fall måste undersökas, är be- 

 roende av, när en konstant valenssififra för de mera allmänna arterna 

 uppnås, eller, om en enda art är dominerande, när förhållandet mellan 

 dennas valenssiffra och samtliga övriga arters icke i nämnvärd grad för- 

 ändras, om ytterligare nya rutor undersökas. Med stora rutor uppnås 

 uppenbarligen detta konstanta förhållande förr än med små rutor. 



De rutor, med vilka Raunki.ER arbetade, gävos en storlek av 10 m', 

 I m', 0,1 m^ och 0,01 m'. Metoden utexperimenterade han i en Anemone 

 tie))iorosa-{z.c\^^ i bokskog och fann därvid, att vid användandet av en 

 10 m^:s ruta 10 kast voro erforderliga för att tlet konstanta procent- 

 förhållandet mellan Ancmouc och övriga arter skulle uppstå, \id använ- 



