(13) IMARKFLORANS ANALYS PÅ OBJEKTIV GRUND. I4I 



dandet av rutor på i, o,i och o,oi m voro resp. 20, 50 och 200 kast 

 nödvändiga för uppnåendet av detta resultat. Att man skulle göra 

 samma erfarenhet i en annan växtformation är ju icke givet; det er- 

 forderliga antalet kast hänger uteslutande på formationens artblandning. 

 Raunki.ER har emellertid vid sina enligt denna metod utförda forma- 

 tionsundersökningar bestämt sig för att begränsa kastens antal till 50 

 och storleken på rutorna till 0,1 m^. Det är ju nämligen klart, att 

 man, då man ju i alla fall på denna väg icke kan komma till några 

 absoluta värden, måste taga hänsyn till vad som är praktiskt taget möj- 

 ligt, så att det blir ett förnuftigt förhållande mellan det resultat man 

 får och det arbete, som härför måste nedläggas. Att denna ståndorts- 

 anteckningsmetod är betydligt mera tidsödande och kräver ett mycket 

 större arbete än den HULTSKA, torde icke behöva särskilt framhållas, 

 men sä bli också dess resultat av väsentligt annat värde. 



Av den ovan givna framställningen framgår sålunda, att valensbestäm- 

 ningen är beroende av såväl rutornas storlek som antalet av de utförda 

 kasten. Ur variationsstatistisk synpunkt betyder storleken detsamma 

 som klassgräns. Göras klassgränserna vida, blir variationen mätt med 

 ett grovt mått, och dess storlek blir sålunda mindre noga fastställd. 

 Väljes däremot en liten ruta — om klassgränserna göras trängre — blir 

 utsikten för att de olika rutorna skola starkare avvika från varandra 

 större och deras variabilitet, d. v. s. arternas blandningsförhållande, blir 

 därför noggrannare uppmätt. Nu låter det ju tänka sig, att av tvenne 

 arter, som förekomma på samtliga undersökta rutor, den ena täcker så 

 gott som hela ytan, vuider det att den andra endast finnes i ett enda 

 individ. Metoden skulle det oaktat giva till resultat, att båda dessa arter 

 finge samma valenssiffra, ehuru den sistnämnda arten fysiognomiskt 

 sett har en fullständigt underordnad betydelse. Det ur valensbestäm- 

 ningens synpunkt teoretiskt eftersträvansvärda vore därför, om man 

 kunde giva rutan en sådan storlek, att den i varje fall endast inne- 

 slöte ett enda individ. Att detta icke låter sig göra, förstår man dock 

 genast. Dels äro ju de olika växtarterna inbördes mycket olika stora, 

 och för övrigt är individbegreppet i många fall ytterst svårt att definiera. 

 Det gäller sålunda här en kompromiss mellan det teoretiskt eftersträ- 

 vade och det faktiskt möjliga. Kastytan får naturligtvis å andra sidan 

 icke göras så liten, att uppskattningen i vissa fall försvåras eller rent 

 av omöjliggöres. 



Det torde av det härmed sagda tydligt framgå, att valensuppskatt- 

 ningar, utförda med olika stora rutor, giva fullkomligt inkommensurabla 

 värden. Antalet utförda kast har, oberoende av kastytans storlek, be- 

 tydelse för det i varje fall uppnådda resultatets säkerhet. Ju flera va- 



