38 REDOGÖRELSE FÖR SKOGSFÖRSOKSANS lALTENS VERKSAMHET. (780) 



de gjorda uppskattningarna av kubikmassa och tillväxt blivit uträknade 

 och sammanställda. Frågan om skogstyperna har i senaste tid sam- 

 manknutits med spörsmålet om våra skogsmarkers bonitering och den 

 åsikten har framförts, att varje skogstyp skulle motsvaras av en viss 

 markbonitet, så att ett bestämmande av skogstypen skulle kunna 

 utbildas till en boniteringsmetod, oberoende av det å marken växande 

 beståndet. Något bindande bevis för denna åsikt har emellertid ej framförts. 

 Vad man mera säkert vet är, att vegetationen härutinnan kan tjäna som en 

 mycket god ledning, och utan tvivel har människan sedan mycket långt till- 

 baka, ehuru mera omedvetet, letts av vegetationens växlande beskaffenhet 

 vid anläggandet av åker och äng. Men när det gäller att använda skogs- 

 typerna som ett boniteringsmedel, s}-nas mig såväl de praktiska som 

 de teoretiska svårigheterna så stora, att utsikterna att på den vägen 

 åstadkomma ett användbart system tyckas mig ganska små. Några exem- 

 pel torde lämpligen belysa de svårigheter, som en boniteringsmetod efter 

 skogstyp för närvarande .skulle medföra. Markens bonitering avser att 

 angiva den virkesmängd, som av ett visst trädslag kan alstras på en 

 viss angiven mark under en viss angiven tid, allt under förutsättning att 

 beståndet skötes efter skogliga metoder. Den mc^ssrika granskogen är 

 en av vårt lands från botanisk synpunkt sett mest enhetliga skogstyper 

 (se t. ex. Alb. Nilsson. Svenska växtsamhällen. Tidskr. för skogs- 

 hushållning 1903). Den har i olika delar av landet frän norra Småland 

 och Västergötland upp till Norrbotten och Lappland nästan samma sam- 

 mansättning. Men hur olika är icke produktionen, beroende bl. a. såväl av 

 olika höjd över havet som olika polhöjd. En mossrik granskog i södra 

 Östergötland producerar vida mer virke än ett i botaniskt hänseende 

 likvärdigt bestånd i norra Sverige. Man skulle därför, om man vill in- 

 föra ett för Sverige i dess helhet giltigt boniteringssystem, behöva upp- 

 dela den mossrika granskogen i ett större eller mindre antal undertyper, 

 oaktat de botaniska olikheterna äro små. Ett annat exempel på svårigheten 

 att inom ett större område använda skogstypen som ett boniteringsmedel 

 lämnar den örtrika granskogen eller granlunden. Ett vackert bestånd, 

 tillhörande denna skogstyp, beläget i mellersta Jämtland, producerar ej 

 mer än en ganska vanlig ordinär mossrik granskog i norra Västergöt- 

 land. Man skulle möjligen tro, att skogstyperna inom ett mera begrän- 

 sat område, t. ex. ett län, skulle lämna bättre resultat som boniterings- 

 medel. Erfarenheterna från Värmlandstaxeringen tala emellertid icke här- 

 för. Var och en av de vanligen urskilda skogstyperna visar med hänsyn till 

 beståndets växtlighet en betydande variation, de olika typerna gå över 

 i varandra med hänsyn till de boniteter de representera. Ett använ- 

 dande av skogstypen som boniteringsmedel skulle därför i det enskilda 



