130 IVAR TRAGÅRDH. (872) 



väggarna en gång för alla givna och låta sig ej tänjas ut och gångens 

 längd är också på förhand given — avståndets frän äggets plats till 

 barrets spets eller bas. När larven äter, ökar den sitt utrymme med 

 precis så många munsbitar, som den sväljer och minskar det samtidigt 

 med de exkrementer, som den lämnar bakom sig. 



Därjämte är barrets epidermis tjockare än bladens och lägger till följd 

 därav större hinder i vägen för exkrementernas uttorkning och samtidiga 

 volym förminskning. 



Då larven samtidigt själv tillväxer, är det klart, att det bör vara en 

 ganska vansklig sak för den att fä utrymmeskontots debet och kredit 

 att gå ihop. Det visar sig också, att larven, när den befinner sig i det 

 näst sista stadiet, således omedelbart innan den beger sig ut ur barret, 

 fullständigt uppfyller den främre delen av gängen, medan den bakre är 

 fylld av en kompakt massa av hoppackade exkrementer. 



För att lösa detta problem, en tillräcklig och hygienisk bostad, antog 

 förf., att det ovan beskrivna organet togs i anspråk, genom att med 

 dettas tillhjälp exkrementerna komprimerades och packades ihop till 

 minsta möjliga volym i den bakom larven befintliga delen av gången. 



Den nu konstaterade förekomsten av alldeles samma organ hos de 

 båda andra tallbarrminerarna synes ågagalägga, att det är i eminent 

 mening en tallbarrminerarkaraktär, vad betydelse det för övrigt än må 

 hava. Vad dess funktion beträffar är jag fortfarande av den åsikten, 

 att denna är att packa ihop den bakom larven befintliga exkrement- 

 hopen, däremot torde det vara tvivelaktigt, huruvida någon hoppress- 

 ning av exkrementerna själva kan åstadkommas. Faktiskt äro dessa 

 dels mycket torra dels mycket små, men detta kan naturligtvis också 

 bero pä att larven förmår tillgodogöra sig mera av saften i barrvävna- 

 den än andra larver. Däremot kan den hårda hoppackningen av dem, 

 som man alltid finner, naturligtvis ej ske annat än genom larvens verk- 

 samhet. När bakkroppsspetsen pressas mot den lösa massan bakom 

 larven böjas tydligtvis plattorna utät, och deras med tandade fjäll klädda 

 väggar taga spärr mot denna, vilken därvid sammanpackas. Det låter 

 emellertid tänka sig, att den huvudsakliga betydelsen härav är, att lar- 

 ven därigenom är i stånd att utöva det tryck framåt, som är nödvändigt, 

 när den äter, och vilket sannolikt skulle vara omöjligt att ernå med 

 en annan byggnad av bakkroppsspetsen. 



