Extra mötet den 28 oktober 1916. 23 



sökte OSS, och botemedlen betingades dels häraf, dels af 

 ren empiri. Den tidens naturalhistoriker åter hade genom 

 Linné fått syn på arternas mångfald, och när Societas pro 

 Fauna et Flora Fennica stiftades, blef samlandet och registre- 

 randet af vårt lands organismer ett hufvudmål; man fröj- 

 dades öfver samlingarnas tillväxt, öfver fynd af obeskrifna 

 arter och öfver nya kännetecken, men snart nog också öf- 

 ver detaljer beträffande arternas utbredning, i synnerhet af 

 rara arter. Och den, som kände riktigt många, var redan 

 därför en betydande biolog. Likaså ha läkarna på sina 

 möten främst redogjort för märkligare sjukdomsfall och 

 deras behandling. Men för båda grupperna ha tiderna för- 

 ändrats. Naturalhistorikerna begynte göra iakttagelser rö- 

 rande biogeografiska och ekologiska frågor; och läkarnas 

 sjukdomsfall ha fått belysning från fysiologins, patologiska 

 anatomins, histologins och slutligen bakteriologins områden, 

 och häraf har sedan terapin rönt inflytande. Båda grup- 

 perna ha förty under senare decennier fått ett djupare in- 

 nehåll: allt tydligare gör sig gällande en riktning åt ett 

 gemensamt område, det biologiska. Det är denna glädjande 

 konvergens som i afton fört oss samman. 



Differenserna i de enskildas uppfattning af biologins 

 omfattning och väsende böra emellertid icke hindra oss att 

 i allsköns fridfullhet lära af hvarandra. Själf kan jag med 

 tacksamhet erkänna mig under både studietid och lärartid 

 haft glädjen att af läkare och från deras verksamhet som 

 forskare och praktiker inhämta lärorika analogier med mitt 

 eget verksamhetsfält. Och tvärtom vågar jag tro, att mån- 

 gen yngre medicinsk forskare haft en viss nytta af att i 

 begynnelsen af sina studier ha gjort bekantskap med det 

 morfologiska tanke- och åskådningssätt, som gjort sig gäl- 

 lande inom zoologins och äfven botanikens område. Men 

 jag går vida längre och föreställer mig, att just kännedomen 

 af morfogenesen i djurvärlden är själfva grundvalen för en 

 fylogenetisk uppfattning, och att först sedan denna vunnit 

 en viss stadga möjlighet erbjudits att bestämdare uppgöra 

 frågeställningar beträffande också fysiogenetisk forskning. 



