3. III. 1917. R. Palmgren, Svarta råttan i Helsingfors. 143 



på denna grund den förmodan, att den bruna råttans fram- 

 trädande icke enbart varit orsaken till den svarta råttans 

 försvinnande i Europa. Här och där har arten på senare 

 tid t. o. m. åter uppträdt talrikare än förut. I anseende till 

 lefnadssättet kallas den ofta „Dachratte". 



Om förhållandet mellan den bruna och svarta råttan 

 har framför allt Martin Bau m gar t lämnat synnerligen 

 både ingående och intressanta upplysningar. I sin Inaugural- 

 dissertation: „Vergleichende Untersuchungen über Mus 

 rattas und Mus decumanus und über die Ursachen der 

 Verdrängung der Hausratte durch die Wanderratte" påvisar 

 han, hurusom den bruna råttan är sin svarta släkting öf- 

 verlägsen i konkurrensen såväl beträffande yttre karaktä- 

 rer som i anatomiskt och fysiologiskt hänseende. Likaså 

 äger den förstnämnda ett mordlystet och agressivt tempe- 

 rament, medan den svarta råttan är af en stillsam och to- 

 lerant läggning och därför vid sammanträffande med den 

 förra enbart håller sig till defensiven och förr eller senare 

 dukar under i den ojämna kampen. 



På senare tid ha synnerligen märkliga undersökningar 

 verkställts om den svarta råttans färgförändringar och deras 

 orsaksmoment, hvilka i korthet refereras och kommenteras 

 i den som bäst utkommande, fullkomligt omarbetade fjärde 

 editionen af Brehms „Thierleben". Här framhålles bl. a., 

 hurusom de olika färgraserna, hvilka ofta ledt till uppstäl- 

 landet af subspecies, uppkommit under inflytandet af flere, 

 ofta samverkande yttre faktorer, icke sällan under en rela- 

 tivt kort tid. Till och med den i Medelhafsländerna före- 

 kommande och såsom egen art upptagna Mus alexandrinus 

 Js Geoffr. har visat sig identisk med Mus rattus. Den i ett 

 nordligare och tempereradt klimat lefvande, af människan 

 och hennes boningar strängt beroende svarta råttan är öfver 

 hela kroppen mörk, den i söder förekommande och i frihet 

 lefvande närmar sig till färgdräkten mera Mus decumanus, 

 är alltså ofvan brungrå, under ljus. Färgförändringarna 

 uppstå sålunda i samband med förändringar i lefnadssättet. 

 Den mörka färgen vinnes genom ett ständigt lif i mörker, 



