13. V. 1917. 



Ordförandens årsberättelse. 



199 



lösa, tillgängliga, försynta och vänfasta kamraten, den in- 

 telligenta och intresserade medforskaren, ej heller hågkom- 

 sten af deii arbetsglädje han visade, medan han ännu verkade 

 i vår krets. Vi kunna fortfarande erinra oss „honom med 

 det friska, smittande glada lynnet, med det lifliga och lif- 

 vande intresset för allt, som rörde vår gemensamma ve- 

 tenskap, med lusten och dådkraften att, oberoende af per- 

 sonlig fördel, arbeta för det, som upptog hans intresse. 

 Men huru han än arbetade för den internationella vetenska- 

 pen, bestämmande och beskrifvande djurformer från de 

 mest skilda delar af jorden, så skedde det alltid med en 

 känsla af att han därmed bidrog till att i Finland bära 

 forskningens fana högt". (Luther.) 



Ännu återstår att nämna vår i visst afseende svåraste 

 förlust, svår icke blott emedan förlusten kännes tung för 

 hans intima vänner inom Sällskapet, icke heller som i före- 

 gående fall därför, att ett lifskraftigt och energiskt arbete 

 skulle plötsligen afbrutits, — ty enligt naturens ordning var 

 Johan Petter Norrlins bortgång nog förutsedd, — 

 utan svår särskildt därför att han, som länge utöfvat ett 

 starkt inflytande på den inhemska naturalhistoriska forsknin- 

 gen, säkerligen ännu hade 

 kunnat lämna oss väckande, 

 mogna, vidtsyftande och 

 tillika varnande råd beträf- 

 fande Sällskapets framtid. 



Minnesord öfver Norr- 

 lin skola på annat håll af- 

 f åttas, åskådliggörande för 

 landsmän hans lifsgärning. 

 För utlandets fackmän åter 

 skall, enligt hvad jag hop- 

 pas, samma teckning kunna 

 på modernt språk införas 

 i våra skrifter, — det är 

 egentligen i vårt samfund 



som han verkat med hän- 



Johan Petter Norrlin 



