13. V. 1917. Ordförandens årsberättelse. 201 



utom faktiska kunskaper och egen erfarenhet — en natur- 

 lig begåfning af vetenskaph"g fantasi, kombinationsförmåga 

 äfvensom snabb tanke och fjärrsynthet. Vidden af hans 

 område utesluter möjligheten att lita enbart till egen erfa- 

 renhet, hvarför andras måste i stor utsträckning begagnas. 

 Därigenom få analogisluten hos honom större utsträckning 

 än de direkta, och de försmås ej, ehuru de icke kunna vara 

 annat än provisoriska; man kan ju på sådana områden 

 omöjligen nå absolut visshet, hvadan felslut, som nya fakta 

 efteråt blotta, naturligtvis måste korrigeras. Af alla sådana 

 orsaker blir romantikerns sakliga inlägg i vissa afseenden 

 något svaga. Men han väcker starkt intresse hos andra 

 personer, främst hos yngre, sporrar till if ver och drifver till 

 dristighet, dådlust. Arbetets egenart ej blott förutsätter, 

 utan också alstrar psykisk lättrörlighet och hängifvenhet. 

 Ty hvarje liffullt sökande efter den röda tråd, som genom- 

 går stora problem, verkar entusiasmerande, särskildt på 

 ungdomen och ofta på en större omgifning. Många af de 

 påverkade låta visserligen intrycken snart förflyktigas, men 

 hos andra göra de sig länge gällande, och för mången 

 kvarstå de inriktande för hela lifvet. 



Forskningen har behof af bägge slagen af egenskaper, 

 ty de supplera hvarandra. Förefinnas båda i måttfull kom- 

 bination hos en enskild forskare, så arbetar han med lugn 

 och med garanterad framgång. Men ensidig anhopning eller 

 odling af ettdera slaget är vanskligare, ty däraf kunna pre- 

 stationernas beskaffenhet och mängd lätt röna menligt in- 

 flytande. 



Alltför stor anhopning af romantikerns drag kan nämli- 

 gen bringa en svag natur att förlora fotfästet: om ingen 

 stadig barlast af faktiskt vetande stadgar farten och kriti- 

 kens roder ej bestämmer riktningen, så drifver hans farkost 

 snart hän mot fantasins obegränsade vidder. Detta slag af 

 entusiasm för „teorin" smittar nog andra, men stadgade 

 forskare skola helst undanbedja sig dessas bistånd. 



Klassikerns lugn och kritik afvärja så ödesdiger kurs; 

 men om hans försiktighet drifves för långt, så kan arbetets 



