222 Puheenjohtajan vuosikertomus. 13. V. 1917. 



Olkoon tämä kaikki sanottu aivan yleisesti. Mutta sillä 

 on sitäpaitsi tässä tapauksessa oma sovellutuksensa. 



Norrlinin tutkijapersoonallisuus osotti hyvin huomattavia 

 klassikkopiirteitä. Hän noudatti kaikessa varsin perusteel- 

 lista ja tarkkaa menettelytapaa ja oli täysin tietoinen siitä, 

 että tehtävä tätä vaati. Mikäli mahdollista tahtoi hän itse 

 tehdä kaikki alkuperäishavainnot ja täytyi hänen tässä alati 

 saada täysin häiriytymättä toimia. Tunnontarkkuus ja itse- 

 kritiikki kohosivat monasti siihen määrään, että syntyi 

 itsekieltäymystä ainoastaan erehdysten välttämiseksi. Vä- 

 hemmässä määrässä oli hän vaaralle altis kasvimaantieteel- 

 lisellä tutkimusalallaan, osaksi syystä, että hän viljeli tätä 

 nuoremmilla vuosillaan, osaksi syystä, että tällä alalla oli 

 helpompi tarkistaa tuloksia. Senvuoksi on hänen iätä. alaa 

 käsittelevillä julkaisuillaan aina oleva pysyvä arvonsa; niiden 

 merkityksestä meille ei minun tarvitse edes huomauttaa. 

 Mutta eipä Norrlin niin suuresti näillä vaikuttanut, vaan etu- 

 päässä ainetta käsittelevillä luennoillaan ja henkilökohtaisella 

 opetuksellaan. Täten kouluutti hän nuorempia ja torjui 

 1870-Iuvulla uhanneen kokeneitten ja ajattelevien retkeilijöi- 

 den puutteen; .persoonallisesti antoi hän suullisia kehotuksia 

 havaintojen tekoon ja osoitti oppilailleen, mitä aukkoja 

 maamme kasvillisuuden tuntemuksessa he kotiseuduillaan 

 oleskellessaan voisivat täyttää. Jos tehtävä oli nuoren suo- 

 ritettavissa ja jos työ tuli hyvin tehdyksi, sai tulos kernaasti 

 langeta hänen hyväkseen. Mutta jos joku katsantotapa oppi- 

 laan käsissä kiertyi tuiki nurinkuriseksi, kätki opettaja sisim- 

 päänsä harmin siitä, että oli erehtynyt hänen suhteensa. 



Luentonsa esitti Norrlin enemmän tai vähemmän pe- 

 rusteellisten luonnosten muodossa, mutta niitä hän ei tah- 

 tonut paljastaa ammattimiesten katseille; päinvastoin on hän 

 leimannut ne liijan vajanaisiksi, — huomattava ja ominainen 

 piirre kylläkin, joka todistaa, kuinka pitkälle klassikko voi 

 mennä varovaisuudessaan ja itsekritiikissään, kun siihen liit- 

 tyy suuri vaatimattomuus ja vakaumus siitä, että vain pa- 

 ras on kj^lin hyvää. 



Toisia nävtteitä esiintuotakoon Norrlinin Mieracium-tut- 



