13. V. 1917. Ehrström, Däggdjurssamlingen. 241 



råden, falla på södra Finland ^) 45 arter, mellersta Finland 

 35 arter, norra Finland 20 arter och Lappland 21 arter. 



Artantalets förminskning från söder till norr liksom den 

 ojämna fördelningen av arterna på de olika provinserna 

 beror självfallet huvudsakligen på att i en del trakter sam- 

 lats mera än i andra och endast i andra rummet på en 

 olika fördelning av arterna. Sålunda faller t. ex. Al i 

 samma kategori som Le och Li, och Ab och Ka motsvaras 

 i artantal närmast av Ob, Sb och Lkem. Ik och Ok repre- 

 senteras vardera av 10 arter o. s. v. 



Exemplar saknas helt och hållet af följande fyra arter: 

 Vesperugo discolor Natter. (= murinus L.), Phoca vitulina L., 

 Delphinapterus leucas (Pallas) och Balaenoptera acuto-rostrata 

 Lacépéde. De sistnämnda anträffas såsom bekant endast tillfäl- 

 ligt förvillade vid våra kuster. Om fladdermössens förekomst 

 och utbredning är så litet bekant, att det icke är möjligt 

 att avgöra, huruvida den gråskymliga fladdermusen kan 

 räknas till de förvillades kategori, fastän den blott en gång, 

 1834, anträffats hos oss. Att den kunde höra till vår in- 

 hemska fauna i egentlig mening bevisar dess förekomst i 

 Sverige, såsom Lönnberg uttrycker det, „åtminstone till 

 Uppland, troligen längre norrut, då den är härdig mot köld". 

 Då den till det yttre liknar Vesperugo borealis, kan den lätt 

 ha blivit förbisedd. Fladdermössen höra till de överhuvud- 

 taget i samlingarna sämst företrädda grupperna. Det vore 

 därför synnerligen önskvärt, att de af Sällskapets medlem- 

 mar, som ha tillfälle därtill,' skulle för museets räkning in- 

 samla ett rikhaltigt material av fladdermöss. 



Detsamma gäller en del andra mikromammalier. För 

 varje art kan ur sammanställningen lätt konstateras, från 

 vilka provinser arten är talrikt representerad och från 

 vilka en komplettering framför allt är nödvändig. För de 

 arter, som äro särskilt önskvärda antingen på grund av sin 



M Gränserna ha delvis dragits i avsikt att begränsa i någon mån 

 naturliga områden, varför t. ex. Ta och Sa hänförts till mellersta Fin- 

 land, med Salpausselkä såsom gräns mot södra Finland. 



16 



