54 Mötet den 1 december 1917. 



Man lärde sig där observerandets konst, låt vara till en 

 början deskriptiva detaljer; man lärde sig att gå med öppna 

 ögon i naturen; af flygsättet kände man i en blink fågelns 

 art; en blick öfver fältet, skogen och nejden gaf genast vid 

 handen växtligheten på de olika ståndorterna. Den blifvande 

 läkaren skärpte härigenom sitt öga för detaljernas särskil- 

 jande; scharlakansfeberns, mässlingens, rubeolans exantem 

 yppade sedan lättare sina säregenheter, vanan att upptäcka 

 karakteristiska drag spårar i den sjukes ansikte uttryck, 

 själsdrag, som leda till diagnosens ställande, seden att låta 

 blicken gå utåt klargör för läkaren den sjukes miljö, låter 

 honom lätteligen öfverskåda stora sjuksalar, iakttaga om- 

 gifvande hygieniska missförhållanden, som kunnat leda till 

 sjukdomens upprinnelse. 



Och slutligen, han lärde sig, den unge läkaren i Fauna- 

 sällskapets krets, att hålla hågen varm för vetenskaplig 

 forskning, att, utan ständig tanke på kapplöpningen för 

 brödfödan, idka fria studier för deras egen skull. Här stappla 

 än ibland oss äldre läkare, som under utöfvandet af sin 

 praktiska läkarkonst icke kunnat släcka gnistan från ung- 

 domsstudierna inom Faunasällskapet. 



Jag har ofta uppdragit en jämförelse mellan den zoolo- 

 giske, botaniske exkurrentens och den praktiske läkarens 

 lif. Båda röra sig ute, i naturen, i lifvet, ofta under mödor 

 och strapatser, i ur och skur, gå från fyndort till fyndort, 

 besöka sjuka och lidande; båda med vida, osjälfviska mål i 

 sikte, önskande lägga fosterlandets fauna och flora inom 

 vetandets sfär, bringande hälsa och tröst där sjukdom och 

 elände råda. Den unge exkurrenten, som på Floradagen 

 mottager sitt stipendium för fosterländsk forskning, den 

 unge läkaren, som med licentiatbrefvet i hand inviger sig 

 för sitt kall, af båda fordras sinne för naturvetenskaplig 

 forskning, för ideella värden, men äfven förmåga af prak- 

 tisk verksamhet, af kroppslig kraft och uthållighet. Det låg 

 säkert en tanke i denna riktning bakom de ord, hvarmed 

 Finska Läkaresällskapet i första § af sina stadgar angaf sitt 

 ändamål vara att „såsom en litterär förening emellan lan- 



