136 



Backman, Linden i mellersta Österbotten. 



4. V. 1918. 



_^. 



\ 



\ 



6o\ 



got Sankt näs med det egentliga fastlandet, som här består 

 af odlade fält. Uddens högsta, centrala del höjer sig 5 ( — 6) 

 m öfver sjöns yta. Udden, som genom ett gärde är af- 

 gränsad från fastlandet, befinner sig visserligen ej mera i 

 jungfruligt skick, men har ej heller odlingen i nämnvärd 

 grad inkräktat på densamma. Endast närmast det låga nä- 

 set finnes en mindre kulturäng; för öfrigt användes udden 



påsensommaren 

 såsom hästhage. 

 I norr samt längs 

 västra stranden 

 förhärskar 7 — 

 lOmhögtall, me- 

 dan gråalen på 

 andra ställen do- 

 minerar. 



De sju lindar- 

 na stå tämligen 

 midt på udden, 

 dock något när- 

 mare den södra 

 stranden och det 

 låga näset, i huf- 

 vudsakligen 



o Titia 

 D Pin US 

 •\-A.incana träd 



* n ■! buskar 



• Juniperus 



NE exposition. Lindarnas läge i förhållande till hvarandra 

 framgår af bilden här ofvan och dimensionerna åter af bi- 

 fogade tabell, som äfven visar trädens höjd öfver sjöns yta 

 ('"7 1917). 



Alla träden hafva raka stammar, utom N:o 4, hvars 

 stam till 3.20 m höjd lutar tämligen starkt och på denna 

 höjd företer en stark böjning (1 m); stammens hela längd 

 är därför inemot 11 m. Linden N:o 2 har en gren, som 

 höjer sig 1 m öfver den egentliga stamtoppen; medräknas 

 denna gren, är trädets höjd 13.5 m. Förutom nämnda sju 

 lindar har nyligen funnits ännu en åttonde, som hade två 

 stammar, hvaraf den ena år 1905 (?) fälldes af blixten; den 

 andra stammen torkade småningom samt föll år 1912 (?). Den 



