2. XI. 1918. Backman, Om Alnus glutinosa i Österbotten. 63 



utgjordes 6 af träskstränder, 5 laggen af flackmossar och 1 

 kärr. En större utbredning äger klibbalen på stränderna af 

 den stora sjön Aurejärvi. De största träd, som uppmättes, 

 voro högst 12 m höga och 25 cm i diam. 



Här må ännu med några ord beröras kHbbalens upp- 

 trädande i Sverige. Bertil Halden (1917) omnämner 

 klibbal från minst ett 10-tal ställen i Helsingland, där den 

 uppträder såväl på träskstränder som med förkärlek i laggen 

 mellan myr och mo. Gunnar Samuelsson (1917, s. 76) 

 uppräknar klibbalen bland arter, som förekomma i gran- 

 lundar, till hvilken ståndort han hänför en stor del kärrar- 

 tade marker och särskildt „laggskogar". Elias Melin 

 uppger i bref, att han i Norrland (63° 30' -64° 30' n. br.) 

 iakttagit klibbal „här och hvar, hufvudsakligen i lunddälder 

 och på sydexponerade ställen". 



Om vi försöka klargöra orsakerna till klibbalens nu- 

 varande utbredning och förekomst, är det främst tvenne 

 omständigheter, som förtjäna framhållas. Klibbalen före- 

 kommer i nutiden i norra delen af sitt utbredningsområde 

 hufvudsakligen i ödemarkstrakter, och där främst i laggen 

 af flackmossar, stundom vid stranden af smärre träsk. En- 

 dast jämförelsevis sällan är klibbalen iakttagen på i högre 

 grad bördig mark. I ingen händelse finnes någon anled- 

 ning förmoda, det klibbalen fordom ägt en större utbred- 

 ning utefter de större älfvarna (där den totalt saknas), eller 

 öfver hufvud inom de områden, som nu inkräktats af kul- 

 turen. Människan har med andra ord sagdt endast i mycket 

 ringa grad varit orsak till trädets nutida sparsamma före- 

 komst. Däremot måste klibbalens utbredning i hög grad 

 influeras af den svårighet, med hvilken trädet föryngrar sig. 

 Sålunda känner jag knappast något fall, då i litteraturen 

 skulle omnämnts förekomsten af klibbalsföryngring i norra 

 delen af artens utbredningsområde, och själf har jag i Öster- 

 botten mycket sällan iakttagit klibbalstelningar. Samma iakt- 

 tagelse har dr Ernst Häyrén (1909, s. 39) gjort i Björne- 

 borgstrakten. Denna svårighet att föryngra sig är säkert i 

 hög grad beroende af klimatologiska orsaker, men torde åt- 



